Читати книгу - "Створи щось. Історії, які неможливо (не) прочитати"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Я питаю, чи хоче вона купити п’яту «Диво-чепуруху».
А вона каже:
— Стривай, піду витягну в тата кредитку.
Наступного тижня у школі імені Томаса Джефферсона я підійшов до білявої дівчини з групи підтримки й сказав:
— Привіт. Ти Саманта Веллс?
А вона:
— А хто питає? — Це та дівчина, чий голос я чув по телефону. Та сама, в котрої вже майже дюжина «Диво-чепурух», але нема оцелота.
Я, вигаданий хлопець зі слоном, пропоную їй:
— Хочеш, якось сходимо куди-небудь?
А Саманта каже:
— Я вже маю декого. Він сюди не ходить. — Вона, у своєму светрику групи підтримки, зі своїм білявим хвостиком, що звисає на спину, нахиляється до мене і голосно шепоче: — Він індус. — Вона каже: — Ми пробуємо романтичні стосунки на відстані…
Я питаю:
— Як його звати? — Я ніколи не називав їй своє ім’я.
А Саманта хитає головою і каже:
— Ти його не знаєш.
Тож я питаю її…
Я питаю, як можна зустрічатися з кимось, хто не вірить в істинного і єдиного християнського Бога?
Я стою перед нею, а мої одяг, зачіска і мрії — все, що в мене є, — зійшло з того самого конвеєра, що й її, я просто ще один клон, і я кажу їй:
— Усі ті індуси… Індуси — гімнюки…
А вона:
— Пробач, — і розвертається так, що хвостик злітає вгору, і йде геть.
А я кричу їй навздогін, що вона біла. Я кричу, що вона дівчина білої раси. Їй треба зустрічатися з білими християнськими хлопцями. А не злигуватися з якимось кольоровим дристуном з іншого боку планети і не народжувати від нього богопротивних покручів…
Я кричу їй услід:
— Я Білл! Мене звуть Білл Гендерсон!
Але Саманта Веллс уже зникла з очей.
Принц-жабеняУ Мони Ґлісон на щічці сіднички витатуйовано невеличкого Мікі Мауса, тому Ітан вирішує розпочати з нього. Він цілує те місце і каже, промовляючи ці слова впритул до шкіри:
— Уяви собі першого печерного первобутнього.
Мона каже:
— Не треба.
Вона каже:
— Лоскотно.
Проте не перевертається.
Знову ж, він цілує її мишеня і каже:
— Уяви собі якогось первобутнього, що його штрикнули обгорілою ломакою. Сажа застрягає в нього під шкірою, і тому первобутньому доходить, що ця темна плямка не збирається бодай колись щезнути…
Це вже після того, як Ітан сягнув першої, другої й третьої бази: Мона в його кімнаті, вони удвох в його ліжку, попереду перед ними один довгий день, аж до того як його батьки підуть з роботи. Для нього то була ще та битва — залишити на собі сині джинси. А одяг Мони повсюди. Її майка й спідничка. Покривають його стіл, покривають усе, окрім неї самої. Він стиснув її циці і прокволом стягнув з неї трусики. Татуювання в неї в такому місці, де її батьки ніколи не дізнаються, що воно там є. В тому-то й сенс. Мона вже така заведена, що готова йти до кінця. Вона скавулить і мокріє на простирадло, але Ітан не бажає повторити свої нещодавні, раніші катастрофи.
На відміну від першого татуйованого дикуна, йому хочеться бути вшанованим історією за своє відкриття.
Він зшилює губи й присмоктується, надаючи обличчю Мікі Мауса огидної пурпуровості. Він каже:
— Оціни: Гікі Маус[106].
Розпластана на животі Мона вивертається назад, але їй все одно не видно, без дзеркала ніяк.
Ітан запитує:
— Уявляєш собі як той перший печерний дикун збільшує на собі чорну плямку?
Ітан описує їй сажу і гострий уламок кістки, і як той хтось штрикає себе, аж поки не вкривається кров’ю. Яким божевіллям це мусило б здаватися іншим первобутнім. Як те, що пізніше виглядає крутим, завжди спочатку здається божевільним. Він щипає шкірку Мікі Мауса і каже:
— Уявляєш першу печерну пані, яка простромила собі вухо якоюсь сережкою?
Він каже:
— Що воно там не було, риб’яча кістка чи колючка якогось кактуса, вона тоді навіть не розуміла, що це вже сережка.
Мона хихотить і гладить його крізь джинси.
— Ви, пані, тепер уже куленепробивні. Усі ви вакциновані проти ВПЛ
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Створи щось. Історії, які неможливо (не) прочитати», після закриття браузера.