Читати книгу - "Борва мечів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Давос відкинув голову назад і склав долоні навколо рота.
— Лицар Давос Лукомор! Хочу бачити його милість короля!
— Ти п’яний, абощо? Іди геть і не гримай!
А Саладор Саан його попереджав… Давос спробував зайти з іншого боку.
— То покличте мого сина! Його звуть Деваном, він служить зброєносцем при нашім пані королі!
Стражник насупив брови.
— Хто ви такий, кажете?
— Давос! — крикнув він у відповідь. — Цибульний лицар!
Голова зникла, та за мить повернулася.
— Забирайся геть, брехло! Цибульний лицар загинув на річці. Корабель його згорів дощенту.
— Корабель згорів, — погодився Давос, — але капітан вцілів, і осьо стоїть перед тобою. А хіба за сотника на цих воротях вже не Ятек?
— Хто?
— Ятек Ожина. Він мене добре знає.
— Не чув про такого. Мабуть, його вже на світі немає.
— А князь Читрин?
— Цього знаю. Згорів на Чорноводі.
— Віл-на-Гачку? Гал Кендюх?
— І один, і другий мертві, — відповів арбалетник, але на обличчі його з’явився раптовий сумнів. — Ану чекайте.
І зник знову.
Давос чекав. «Немає, нікого вже немає» — майнула млява думка. Він згадав, як з-під укритої плямами жиру сорочки неодмінно витикалося біле черево Гала, як на обличчі Віла з’явився довгий шрам від риболовного гачка, як Ятек завжди ламав шапку перед кожною жінкою — хоч п’яти років, а хоч п’ятдесяти, хоч підло вродженою, а хоч із найвельможніших.
«Одні згоріли, інші потонули. Мої сини і тисячі інших. Пішли у пекло воювати за короля.»
Зненацька арбалетник повернувся.
— Ходіть до бічних дверцят, вас пропустять.
Давос пішов. Крізь потерну його пустили незнайомі стражники, озброєні списами, з лисом у квітах дому Флорент на грудях. Але повели Давоса не до Тулумбасу, як він сподівався, а попід аркою Драконового Хвоста донизу, до Аегонового саду.
— Чекайте тут, — наказав десятник.
— А чи знають їхня милість, що я повернувся? — спитав Давос.
— Хай мене грець ухопить, якщо я знаю. Кажу, чекайте.
З цими словами десятник кудись пішов і забрав своїх списників із собою.
Аегонів сад приємно пахкотів сосновими шишками. З усіх боків здіймалися високі темні дерева. Тут була і шипшина, і високі колючі заплоти, і крихітне болітце з журавлиною на ньому.
«Навіщо мене сюди привели?» — спитав себе Давос. А тоді почув тихе дзеленькання, дитяче хихотіння, і зненацька з кущів вистрибнув дурник Пістрявчик. Він дибав так швидко, як тільки умів, а по п’ятах у нього мчала принцеса Ширена.
— Ану повертайся! — гукала вона до нього. — Пістрику, швидко мені повертайся!
Коли дурник побачив Давоса, то раптом став, наче укопаний, а дзвіночки на його бляшаному шоломі з оленячими рогами тим часом вителенькували: «дзень-дзелень, дзень-дзелень». Перестрибуючи з ноги на ногу, він заспівав:
Рясно кровить
В діви між ніг,
З дурня і з короля.
Гості побиті,
В кайданах жених,
Ля-ля-ля.
Ширена трохи його не зловила, та в останню мить блазень перестрибнув латку папороті й зник між дерев. Принцеса уперто мчала слідом. Дивлячись на них, Давос посміхнувся.
Він зібрався був прокашлятися у рукавицю, коли інша невеличка постать продерлася крізь запліт і врізалася просто у нього, збиваючи з ніг додолу. Хлопчик теж упав, але одразу скочив на ноги.
— Що ви тут робите? — скрикнув він вимогливо, поки наводив лад у одязі. Чорне, як вугілля, волосся спадало йому на комір, сині очі вражали глибиною. — Дарма ви стали в мене на дорозі!
— А й справді, — погодився Давос. — Дарма.
Новий напад кашлю вхопив його, щойно він звівся на коліна.
— Ви нездорові? — Хлопчик схопив його за руку і допоміг стати на ноги. — Може, покликати маестра?
Давос заперечливо хитнув головою.
— То просто кашель. Минеться.
Хлопчик не наполягав.
— А ми тут граємо у дів та чудовиськ, — пояснив він. — От я зараз чудовисько. Гра дитяча, але сестрі подобається. А ви хто такий, перепрошую?
— Я маю честь бути лицарем. Моє ім’я — Давос Лукомор.
Хлопчик роздивився його згори донизу з підозрою в очах.
— А чи справді? Щось ви не надто схожі на лицаря.
— Лицарі, паничу, різні бувають. Ось я, приміром — цибульний лицар.
Сині очі блимнули.
— Той, що плавав на чорному кораблі?
— То ви чули цю оповідь?
— Ви привезли дядькові Станісу риби ще до того, як я народився. Щоб він не помер з голоду, коли князь Тирел тримав його у облозі.
Хлопчик гордовито випростався.
— А мене звуть Едрік Шторм, — оголосив він. — Я є сином короля Роберта.
— Воно й видно, юний пане.
Давос упізнав його майже одразу. Хлопчина мав видатні вуха Флорентів, але все інше — волосся, очі, підборіддя, вилиці — проказувало про Баратеонів.
— То ви знали мого батька? — вимогливо спитав Едрік Шторм.
— Бачив його багато разів, коли відвідував вашого дядька при дворі. Та ніколи не мав честі розмовляти.
— Їхня милість пан батько вчили мене битися, — гордовито заявив малий. — Приїздили майже щороку, і ми іноді разом вправлялися зі зброєю. На останні іменини вони подарували мені келепа — майже такого, як їхній власний, хіба трохи меншого. Щоправда, я мусив лишити келепа у Штормоламі. А чи правда, що дядько Станіс відрізав вам пальці?
— Тільки трохи, до крайніх суглобів. Пальці в мене лишилися, але стали коротші.
— Покажіть!
Давос зняв рукавичку, і хлопець уважно роздивився його руку.
— А великого пальця не різав?
— Ні. — Давос закашлявся. — Ні, великого лишив, як був.
— Не треба йому було різати вам пальців, — вирішив малий. — Зовсім, анітрохи. Недобре так чинити.
— Я ж був перемитником.
— Ну то й були. Хто інший зумів би привезти йому рибу та цибулю?
— За цибулю князь Станіс висвятив мене у лицарі, а за справи перемитницькі — вкоротив пальці.
Давос знову нап’яв рукавицю.
— Пан батько не відрізали б вам жодного пальця.
— Вам краще знати, паничу.
«Роберт був інший, ніж Станіс, то вже напевне. А хлопець добряче схожий на батька. І на Ренлі теж.» Ця думка його збентежила.
Хлопчик хотів сказати ще щось, але тут почулися кроки. Давос обернувся. Садовою стежкою сходив пан Аксель Флорент із десятком стражників у повстяних каптанах, що несли на грудях полум’яне серце Господа Світла. «Королевині
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Борва мечів», після закриття браузера.