Читати книгу - "Божественна комедія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Чудовні творячи незнані злуки.
82 Співаючи «Владичиці хвала»,
Присіли на квітках і травах тіні,
Яких од нас ховала ще скала.
85 «Аж поки сонце не зайшло в глибіні,
Не сходьте вниз до вінценосців тих, —
Так мантуанець мовив на камінні. —
88 Вам рухи й лиця тіней визначних
Із місця краще роздивитись цього,
Ніж стали б ви в долині серед них.
91 Той, хто сидить найвище і до всього
Байдужий, бо ніщо не веселить,
І хто не мовить слова ні до кого, —
94 Рудольф то імператор, що зцілить
Італії мав змогу тіло хворе,
Яке тепер ніхто не оживить.
97 А цей, чий вид йому гамує горе,
У землях панував, де б’є струмок,
Що йде з Молдави в Ельбу, з Ельби в море, —
100 Це Оттокар, який ще з пелюшок
Був кращий, ніж ледащо з бородою,
Розпутний Венцеслав, його синок.
103 Кирпань, який, збентежений судьбою,
Щось каже духу з добрістю в лиці,
Вмираючи, лілеї вкрив ганьбою.
106 Погляньте на скорботні душі ці:
Та в груди б’є себе, а та – дивіться —
З долоні робить подушку щоці.
109 Бо ж їхній син і зять, як моровиця,
Французьку землю знищує притьмом, —
Їм є чого від горя й мук хилиться.
112 А той, що видається моцаком
І вкупі з носачем виводить фразу,
Оперезався гонорів паском.
115 Коли б затримався при владі зразу
Юнак, який чоло за ним здійма,
Перелилась би доблесть з вази в вазу.
118 А інших згадувать синів дарма:
Хай Федеріго й Джакомо на тронах,
Найкращого ж із спадку в них нема.
121 Нечасто бачиш у потомних гронах
Чесноти предків волею того,
Хто їх дає на просьби по законах.
124 Співає поруч носача цього
Ще й Педро, славою навік покритий,
Бо знали Пулья і Прованс його.
127 Рослину має сім’я проростити, —
Щастить Констанці проти всіх дружин,
А надто Беатріче й Маргеріти.
130 Найтихший владар сів собі один,
Хоч щастя в пагонах у нього вище:
Англійський Генріх то, Йоаннів син.
133 А той, що очі звів, стоїть найнижче, —
Маркіз Гульєльмо; мста за нього й лють
Мечем Алессандрії в бойовищі
136 Кров з Монферрато й Канавезе ллють».
ПІСНЯ ВОСЬМА
1 Була година, що наводить тугу
На моряків, м’якшить-бо серце їм
За вигуком «бувай!» смутному другу,
4 Коли новий любові пілігрим
Десь чує, як оплакують каплиці
Вмирущий день подзвінням жалібним.
7 Я кинув слухати і став дивиться:
Поважний дух, піднявшись, щоб була
Його помітна тінь юрбі столицій,
10 Склав руки, звівши до свого чола,
На схід поглянув, мов сказав до Бога:
«Байдужий я до блага і до зла!»
13 Й злетіло «Світе тихий…» з уст у нього
Так гаряче, побожно й ніжно так,
Що в млості я забув себе самого.
16 І душі підхопили, мов на знак,
Побожну пісню, ніжну та гарячу,
І очі піднесли, як і співак.
19 Скеруй свій зір на істину, читачу!
Спрозоріла запона, як скляна,
І стало видно правди зміст і вдачу.
22 Побачив я, як ця юрба значна,
Немов з небес чекавши благодаті,
Дивилась вгору, скромна, мовчазна.
25 Побачив ще, як стали наближати
Два ангели і кожен мав клинок,
Блискучий, та затуплений, щербатий.
28 Зелений, наче молодий листок,
Убір в зелених крилах променився
І легко з вітром бавивсь між гілок.
31 Один із них над нами зупинився,
А другий на той бік перелетів,
І натовп душ між ними опинився.
34 Я б любував з білявих їх голів,
Та зір мій відібрала їх корона,
Він втратив силу від сліпучих див.
37 «Вони – посли Маріїного лона, —
Сказав Сорделло, – повзає тут змій,
Вони ж – тверда від нього оборона».
40 Я озирнувсь – такий був острах мій, —
І в вожая сховався під габою,
Знайшовши в згортках захист певний свій.
43 Сорделло ж мовив: «Стріньмося з юрбою
Цих знатних тіней, що, мені здалось,
Охоче б побалакали з тобою».
46 Три кроки лиш пройти нам довелось,
Аж тут, немов чекав мене зустріти,
Уважно додивлявсь до мене хтось.
49 Не встиг ще небосхил так потемніти,
Щоб те в очах його й моїх запнув,
Що відстанню раніш було закрите.
52 Ступнув він ближче, ближче й я ступнув, —
Суддя шляхетний Ніно! Як приємно,
Що ти до злих залічений не був!
55 Він, привітавшися сердечно й чемно,
Спитав мене: «Під гору цю коли
Водою ти дістався нетаємно?»
58 «О, – мовив я, – стежки по горю йшли.
Нехай би, в першому житті відбуті,
Вони б в наступнім радість принесли».
61 І лиш мої слова були почуті,
Як одсахнулися й Сорделло, й він,
Немовби подивом великим скуті.
64 Звернувся до Віргілія один,
А другий до сусіди: «Встань, Куррадо,
І подивися на Господній чин!»
67 Мені ж він мовив: «Вдячності заради,
Що винен ти тому, хто приховав
Путі свої й блукає без поради, —
70 Мою Джованну, я прошу, настав
На молитви: хай слізьми щоки вмиє,
Бо в небо завжди чистих плач злітав.
73 Навряд чи мати в неї з горя мліє,
А то б свій білий зберегла покров, —
Колись вона за цім ще пожаліє!
76 Ось доказ, як горить в жінках любов,
Коли згаса її підпора гідна,
А зір і дотик не розпалять знов.
79 А на труні міланцева єхидна,
Не півник наш, галлурський, родовий, —
Для неї це окраса надто
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Божественна комедія», після закриття браузера.