Читати книгу - "Божественна комедія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Як ваша цю вузду рука взяла.
97 Ти ж, німцю Альберте, волів тікати,
Бо кінь не хоче в збруї йти твоїй,
А ти ж в сідло повинен був сідати.
100 Бодай Суддя правдивий присуд свій
На кров твою з зірок небесних кинув
Такий, щоб ужахнувсь наступник твій!
103 Ти з батьком рідним, що на тебе вплинув,
Затягнуті в зажерливості твань,
Дали, щоб сад імперії загинув.
106 Ти на Монтеккі й Капелетті глянь,
Мональді й Філіпескі, безтурботний,
Яких знегод зазнали та страждань.
109 Жорстокий, глянь на згин безповоротний
Твоєї знаті під ярмом страшним,
На Сантафйор сплюндрований, скорботний.
112 Ти глянь на плачучу столицю – Рим,
Почуй вдовину голосьбу даремну:
«О кесарю, чом ти не став моїм?»
115 Ти глянь на земляків любов взаємну, —
І якщо й слід чуттів у тебе щез,
Хоч здумай про свою неславу темну!
118 Скажи, Юпітере, ти ж бог чудес,
Що дав себе за людство розіпнути, —
Чи поглядаєш ти сюди з небес,
121 Чи, може, десь готуєшся звернути
З глибин своїх думок таке на нас,
Чого ми й не спроможемось збагнути?
124 Міста Італії тривалий час
Тиранів повні, й пнеться на Марцелла
Селюк як ватажок прихильних мас.
127 Флоренціє моя! Ти будь весела,
Тебе це слово не торкнеться ввік, —
Твій мудрий люд міста дивує й села!
130 Багато хто у серці правду звик
Ховать, щоб лук не натягати в русі, —
Твій люд для правди розв’язав язик.
133 Багато хто себе посад спокусі
Не дасть зманить. Твій люд – не те, повір:
Його не кличуть – сам кричить: «Беруся!»
136 Є в тебе гроші, є розважність, мир —
Отож лишайсь вдоволена собою!
Коли це правда – не страшний докір.
139 Афіни й Спарта вславлені судьбою
За їх державність справіку були, —
Та не угнатись древнім за тобою!
142 Достойна ти найвищої хвали,
Бо заклади, що в жовтні встановляла,
Півлистопада б ледве прожили.
145 Чи полічити, скільки ти міняла
Законів, звичаїв, монет, округ,
Скількох у громадянстві поновляла?
148 Коли при пам’яті, поглянь навкруг, —
Побачиш, що нагадуєш ти жінку,
Яка в перинах мучиться з недуг,
151 Метаючись без сну і відпочинку.
ПІСНЯ СЬОМА
1 Нас три й чотири рази привітавши,
Бо дуже він кохався в земляках,
Сорделло відступив, «Хто ви?» спитавши.
4 «До того ще, як по горі цій шлях
Достойним душам показав Спаситель,
Вже поховав Октавіан мій прах.
7 Віргілій я; згубив святу обитель
Лише тому, що віри я не знав.
Оце мій гріх», – так відповів учитель.
10 Мов той, хто зором дивну річ спіймав
І, щоб знайти до правди шлях коротший,
«Це так» і «ні, не так» в думках міняв, —
13 Закляк Сорделло; враз, спустивши очі,
До ніг Віргілієвих він схиливсь
І обійняв, як старшого молодший:
16 «О сяєво латинян! Це ж відкривсь
Тобі весь глиб, властивий нашій мові!
О вічна славо місць, де я родивсь!
19 Я вдячний за хвилини ці чудові!
Коли тебе почути гідний я,
Скажи, ти в Пеклі був? В якому рові?»
22 «У царстві мук дорога йшла моя, —
Той відповів, – по колах всіх до краю,
Де цнота нас вела не навмання.
25 Я не за дію – за недію маю
Не бачить сонця, що з його світань
Втішавсь ти, я ж про них лиш нині знаю.
28 Внизу місцина є, не від страждань,
Лише від мли смутна, немов заклята,
Не лютих зойків повна, а зітхань.
31 Зі мною там – безвинні немовлята,
Що зубом смерті вкушені були,
Адамова ж вина ще з них не знята.
34 Зі мною там всі ті, що не змогли
Іти трьома священними шляхами,
А іншими чеснотами жили.
37 Коли ти можеш, то піди із нами,
Щоб найскоріш ми опинились там,
Де у Чистилище є певні брами».
40 Він одказав: «Нема ніяких брам,
Та вештаюсь я вільно по окрузі
І стежку покажу, як хочеш, вам.
43 Але вже сонце на вечірнім прузі,
На гору ж потемки не можна йти,
То поміркуймо про ночівлю, друзі.
46 Тут легко гурт значних осіб знайти, —
Коли ти згоден, ми б до них присіли,
Не без утіхи з ними стрівся б ти».
49 «Як? – відповідь була. – То б не пустили
Вночі охочих вийти на шпилі,
А то у них забракло б, може, сили?»
52 Провів Сорделло пальцем по землі,
Сказавши: «Не здолати й риски кроком,
Коли вона сховається в імлі.
55 Відступиш перед мороком глибоким,
Бо волю він у тебе відбира
І робить безпорадним та безоким.
58 Тебе до себе звабить моря гра,
І цілу ніч в блуканнях ти змарнуєш,
Аж поки прийде ранішня пора».
61 І вчитель мовив: «То ходімо, чуєш,
Туди, де зможем провести ми час
З приємністю, як ти нам пропонуєш».
64 Уже ми рушили, коли нараз
Помітив я між кручами щілину, —
Такі трапляються у горах в нас.
67 «Ми підемо, – сказала тінь, – в долину,
У скелі вибиту без людських сил,
І пождемо світання там годину».
70 З височини, де ми стояли, в діл,
Звиваючись, тропа вела нас доти,
Аж поки зник і вирівнявся схил.
73 Червець, білила, жар іскристо-злотий,
Індійського ебену блиск живий,
Гра зламів, як смарагда розколоти, —
76 Усе те проти квітів і трави,
Якими тут вкривались пишні луки,
Не піднесло пихато б голови.
79 Природа-бо не тільки барви й звуки
Тут кидала,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Божественна комедія», після закриття браузера.