Читати книгу - "Вибрані твори"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— А хіба ти не так зробив би? Хочеш, я зараз наварю чумацького кулешу?
— Це ж якого — чумацького?
— З рибою і димом, — засміялась Люба. — Мій куліш навіть тато хвалить. Хочеш?
— Не хочу.
— І чим тебе частувати?
— Нічим.
— Ти чогось, Михайлику, сьогодні невеселий? Може, дома незгода чи гризня?
— Є чим журитись людині, — спливало своє, і все посмутніло в мені, і навіть бджоли сумніше заспівали над різнотрав'ям.
— Що ж у тебе, Михайлику? — одразу пожалісніло Любине смагляве обличчя, пожаліснів вузлик губ, а ямка під ним заворушилась.
— Ет, і говорити не хочеться.
— А ти скажи, — може, полегшає.
— Маю, дівчино, три журби, як той соловей, що звив низенько гніздо, — повторюю мамині слова. — Перша журба — нема людської хати, друга — стоїть наша земелька перед торгом, а третя — лежить невідома дорога, мов горе.
— Невідома дорога? — зажурилась Люба, зажурились її тінисті вії і притемніли очі. — Куди ж вона лежить, Михайлику?
— Далеко-далеко.
— Далі Вінниці?
— Що там Вінниця! Аж у степи, вважай, до самого моря, де зовсім нема ні дерев, ні лісів.
— Ой, лишенько! — аж скрикнула дівчина. — Як же там люди без лісів живуть?
— Живуть, позвикали.
— А чим вони палять?
— Кураєм, соломою.
— І як вони терплять таку недогоду? Не їдь, Михайлику, туди.
— Хіба ж я хочу? Це все тато надумав.
— Попроси гарненько його.
— Мама вже й сльозами просила.
— А батько що?
— Сердиться.
— Всі вони, чоловіки, однакові. І наш сердиться на маму частіше, ніж треба. А моя мама така, що гріх навіть покосувати на неї. Може, підемо в курінь?
— Чого?
— Сядемо пожуримось. Журитися краще, коли ніхто не бачить, — засмучено зирнула на дорогу, що йшла та йшла собі в зелену тишу, а йдучи, бавилась та й бавилась із білими хмарками і синіми ополонками неба.
Біля куреня сушився сак, він пахнув зіллям і рибою, а в курені хтось підворушував шматочки сонця. І тут нам стало зовсім журно.
— Михайлику, а в степах і суниць не буде? — охопивши руками коліна, запитала Люба.
— Ні.
— А що ж там буде?
— Абрикоси і кавуни. Там кавуни отакенні, більші за тебе ростуть.
— То вже байка.
— Сам тато казав.
Люба недовірливо подивилась на мене, простягнула глечик з суницями.
— Поїж, Михайлику.
— Не хочу.
— Недарма говориться: коли журба їсть людину, то їй не до їжі, — поклала руку на шматочок сонця.
— Точнісінько так і мама каже.
Люба помовчала, зітхнула і, вже не дивлячись на мене, засоромлено сказала:
— Як ти поїдеш на чужину, ніхто не буде так скучати за тобою, як я.
— Це забудеться.
— От і не забудеться, — зовсім притемніли її очі, а бровенята сумно зібралися в оборку.
— То дорослі довго один за одним сумують. Про це і в книгах-романах пишуть.
— Нічого ти не знаєш, — правдиво подивилась на мене Люба. — І я буду довго-довго скучати, як доросла. Коли я за пташиною, як вона відлітає, сумую, то що про тебе казати? Краще не їдь.
— Це вже як тато закомандують.
— Отак і в нас — тато у всьому голова. Ти, Михайлику, приїжджай і взавтра, бо хто знає, як далі буде. Приїдеш?
— Не знаю, як воно випаде.
— Я все буду дивитись на дорогу.
Коли ми прощалися, Люба знову хотіла почастувати суницями, але мені було не до них. Жаль стояв у моїх очах і душі. Його не змогли розвіяти ні оті пастушки, що за лісом спускалися із пагорба на степових черепахах, ні далекі вітряки, що волохатились у тумані.
Додому я приїхав пізно, коли вже місяць росив на ясени вологе срібло. В хатині причаїлись темрява і засмута. Не треба великого розуму, щоб збагнути: батьки не дійшли згоди. Вони мовчки снували в сутінках, мовчки додумували своє. Мати без слова поставила на стіл молоду картоплю з укропом і, перехопивши мій погляд, зітхнула. Батько на це зібрав брови до перенісся і щось пробубонів під ніс.
Але в цей час знадвору невдоволено обізвалась качка, гавкнув Рябко, хтось заспокоїв його, а далі поторгав хвіртку, що вела з клуні до хати. Батьки стрепенулись, скидаючи з обличчя якусь частку суму.
— До вас можна? — застрягає в дверях захвиськаний глиною дядько Володимир, який чепурився тільки у великі свята.
— Та заходьте вже, коли в дверях стоїте, — неласкаве обізвався тато.
Але це не дуже збентежило товстошкірого дядечка, який хекнув і посунув ближче до столу.
— Чогось ви ніколи не ощасливите нашу хату, то дай, думаю, по-свояцьки загляну до вас перед дощем, — солодкомовно заговорив дядечко і цим немало здивував нас усіх.
Батько спідлоба глянув на нього:
— А звідки ви знаєте, що буде дощ?
— Маю в своїх костях календар: зайде в них ломота — чекай непогоду. Добрий вечір вам.
— Добрий вечір. Вас, бачу, груша приворожила?
— От і не вгадали, Панасе. Що груша? Куди вона дінеться? Ви спочатку нагнівались на мене, а потім самі втямили, що вона моя. Як то кажуть, і просо моє, і горобці мої.
— Не ваше просо і не ваші горобці, — одразу розсердився тато.
— І між святими буває сварка, — не гнівається дядечко. — Послухаємо, що скажуть про це люди.
— Ви вже маєте свідків?
— Підбираю, підбираю, Панасе Дем'яновичу. Я не звик, щоб моє, хай навіть копійчане, пропадало, бо за копійкою і карбованця попустиш. Ось так, а не інакше треба жити-господарювати. Але тепер таке врем'я, коли всякий норовить зобидити хазяїна-господаря… А це правда, що наш цар-государ зібрав за гряницею аж мільйон армії?
— Давно вже ваш цар-государ лежить у землі.
— Е, не кажіть, у землі лежить його двійник. А сам цар-государ за гряницею сили збирає.
— Це ви мене лякати прийшли? — батько зловтішне підсік дядечка.
— Та що ви, Панасе? — розвів руки дебеляк. — Нащо мені когось лякати, коли сам у революцію був ляканий. Я до вас по ділах кумерції.
— Кумерції?!
— Атож! Може, ваше замириться з нашим. Оце сорока на хвості принесла, що ви збираєтесь переселятись.
— Сорока ваша не збрехала.
Мати і я зітхнули. Але дядько Володимир не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибрані твори», після закриття браузера.