Читати книгу - "Шлях королів. Хроніки Буресвітла"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— І від нього пішли макабакі, — додав Ренарін. — Матуся розповідала мені цю історію, коли я був маленький.
Далінар похитав головою.
— Народилися з каменів?
На його думку, більшість стародавніх легенд не пролазили ні в тин ні в ворота, хоча конгрегації й канонізували чимало з них.
— Руйнації згадуються на початку історії, — вела далі Навані, — як причина поголовного винищення одноплемінників Парасафі.
— Але що вони собою являли?
— Війни, — жінка зробила ковточок вина. — Спустошувачі нападали знову й знову, силкуючись витіснити людство з Рошару в Геєну, як-от колись вижили його — а з ним і Вісників — з Ідилічних покоїв.
— А коли з’явилися Променисті лицарі?
Навані знизала плечима.
— Не знаю. Напевно, вони були якимось військовим угрупуванням одного з королівств чи, можливо, спочатку армією найманців. Це полегшило би розуміння того, чому вони врешті-решт скотилися в тиранію.
— Мої видіння натякають на інше, — зауважив князь. — Імовірно, тут і криється справжня мета того, хто їх насилає — спонукати мене повірити в ці брехні щодо Променистих, викликати прихильність до них, а там, дивись, і підштовхнути до повторення їхнього падіння та зради.
— Ой, не знаю, — сказала Навані, і в її тоні почувся скептицизм. — Не думаю, що ти бачив про них щось відверто неправдиве. Легенди здебільшого сходяться в тому, що Променисті не завжди були такі вже й погані. Принаймні в тій мірі, у якій легенди взагалі здатні не суперечити одна одній.
Далінар підвівся й узяв її майже порожній келих, а тоді підійшов до сервірувального столика й знову наповнив його. Відкриття, пов’язане з його психічною адекватністю, мало би багато чого прояснити, але натомість лише більше заплутало. А якщо за видіннями стояли Спустошувачі? Він чув розповіді про те, ніби вони могли вселятися в тіла людей і змушували тих творити зло. Чи якщо побачене все ж походило від Всемогутнього, то з якою метою йому являлося?
— Мені треба все це обміркувати, — сказав Далінар. — Сьогодні видався важкий день. Прошу вас, я би хотів залишитися наодинці з думками.
Ренарін підвівся, шанобливо кивнув і попрямував до дверей. Навані піднялася повільніше; прошурхотівши шовками, поставила келих на столик, а тоді ще й дала гаку, щоб забрати свій знеболювальний фабріал. Син пішов, а князь став біля виходу й там дожидався її. Він не дозволить знову підловити себе наодинці. Далінар визирнув крізь дверну пройму. Його солдати були на місці, а головне — на видноті. От і добре.
— Ти зовсім не радий? — запитала Навані, затримавшись на порозі біля нього й поклавши одну руку на одвірок.
— Радий?
— З того, що не божеволієш.
— От тільки невідомо, чи не водять мене за ніс, — відповів той. — У певному сенсі тепер перед нами постало навіть більше питань, ніж раніше.
— Твої видіння — благословенні, — сказала Навані, кладучи вільну руку йому на плече. — Я відчуваю це, Далінаре. Хіба ти не розумієш, як це чудово?
Погляд князя зустрівся з її очима — світло-фіолетовими й прекрасними. Яка ж вона вдумлива, яка розумна! І як би він хотів, щоб їй можна було цілковито довіритись!
«Вона виявила до мене виняткову чесність, — подумав Далінар. — Нікому й словом не обмовилася про мій намір зректися влади. І навіть не пробувала скористатися видіннями проти мене».
Йому стало соромно за те, що колись він побоювався протилежного.
Навані Холін була дивовижною жінкою. Дивовижною, захопливою й небезпечною.
— Я розумію, що мені додалося тривог, — сказав він. — А також небезпек.
— Але ж, Далінаре, ти отримуєш досвід, про який учені — історики й фольклористи — можуть хіба що мріяти! Я заздрю тобі, хоча ти й стверджуєш, що не бачив вартих уваги фабріалів.
— Навані, у древніх їх не було. Я певен цього.
— І це змінює всі наші уявлення про них.
— Виходить, що так.
— Обвал на твою голову, Далінаре, — мовила вона, зітхнувши. — Невже ніщо більше не розпалює в тобі пристрасті?
Той глибоко вдихнув.
— І навіть дуже багато чого, Навані. Мої нутрощі звиваються, мовби зграя міног, а почуття переплітаються одне з одним. Від реальності побаченого аж голова паморочиться.
— Обертом іде, — поправила вона. — А ти й справді мав на увазі те, що сказав раніше? Ніби довіряєш мені?
— А я таке казав?
— Пояснив, що не довіряєш своїм секретаркам, і попросив мене записувати видіння. У цьому вчувається певний натяк.
Її вільна рука все ще лежала в нього на плечі. Жінка простягла захищену руку й зачинила двері в коридор. Він заледве не зупинив її, але завагався. Чому?
Двері, клацнувши, зачинилися. Вони лишились удвох. І вона була така красуня. Її розумні збудливі очі палали пристрастю.
— Навані, — дорікнув Далінар, тамуючи в собі бажання. — Ти знову за своє…
І чому він їй це дозволяв?
— Атож, — промовила та. — Я завзята жінка, Далінаре.
У її тоні не вчувалось жодної грайливості.
— Так не годиться. Мій брат…
Він потягнувся до дверей, щоби знову відчинити їх.
— Твій брат, — бризнула слиною Навані, і її обличчя спалахнуло від гніву. — Чому всі завжди мають оглядатися на нього? Кожен тільки те й робить, що тривожиться за покійника! Він не з нами, Далінаре. Його нема. Я сумую за ним. Але, схоже, і наполовину не так сильно, як ти.
— Я шаную його пам’ять, — твердо відказав той і, невідомо чого вичікуючи, затримав руку на клямці дверей.
— Прекрасно! Рада за тебе. Але минуло шість років, а ніхто й досі не сприймає мене інакше як дружину небіжчика. Решта жінок розважають мене дозвільними теревенями, та в їхні політичні гуртки мені зась. Вони мають мене за анахронізм. Ти хотів знати, чому я так швидко повернулася?
— Мені…
— Я повернулася, бо в мене нема дому, — просичала вона. — Мені слід залишатися осторонь важливих подій, бо мій чоловік — мертвий! Байдикуй собі на здоров’я. Знаки уваги — звідусіль, та
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Шлях королів. Хроніки Буресвітла», після закриття браузера.