Читати книгу - "Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Це так, мій повелителю. Знак священної змії обперізує її тіло. Якщо хлопчик живий — він король. Та ба, він давно вже помер. Поглянь, мій повелителю, — і він показав униз, на рівнину, де стояла велика група хатин, оточених огорожею, яка, в свою чергу, була обперезана глибоким ровом. — Це той крааль, де востаннє бачили дружину Імоту з її дитиною Ігнозі. Ми спатимемо там сьогодні вночі, якщо тільки, — додав з деяким сумнівом, — мої повелителі взагалі сплять на цій землі.
— Коли ми перебуваємо серед кукуанів, мій добрий друже Інфадус, ми чинимо так само, як кукуани, — величаво мовив я і обернувся, аби щось сказати Гуду, котрий похмуро плентався позаду, повністю поглинутий ретельними спробами утримати на місці свою фланелеву сорочку, що роздувалася вечірнім вітерцем.
Обернувшись, я, на свій подив, ледве не зіштовхнувся з Амбопою, який ішов слідом за мною і абсолютно відверто прислуховувався з великим інтересом до моєї розмови з Інфадусом. Обличчя Амбопи виражало надзвичайну зацікавленість. Він був схожий на людину, яка робить одчайдушні і тільки частково успішні спроби пригадати щось давно ним забуте.
Упродовж усього цього часу ми йшли швидкими кроками, спускаючись до пагористої рівнини, що розстелялася внизу. Громаддя гір, які ми перетнули, тепер неясно вимальовувалися високо під нами; клубки туману цнотливо огортали Груди Цариці Савської прозорою пеленою. В міру того як ми просувалися вперед, місцевість все кращала. Рослинність була вражаюче пишною, хоча аж ніяк не тропічною, проміння яскравого сонця — теплим, але не спекотливим. Легенький вітерець обвіював запахущі схили гір. Ця країна була воістину справжнім земним раєм, і нікому з нас не доводилося раніше бачити рівних їй за красою, природними багатствами і кліматом. Трансвааль — чудова країна, але й вона не може зрівнятися з Країною Кукуанів.
Тільки-но ми вирушили у свій похід, Інфадус надіслав гінця, щоб той попередив про наше прибуття жителів крааля, які, між іншим, перебували під його воєнним командуванням. Посланець побіг із неймовірною швидкістю. За словами Інфадуса, він міг зберігати таку швидкість протягом усього шляху, оскільки всі кукуани тренуються посилено бігати.
Незабаром ми змогли вочевидь переконатися в тому, що посланець успішно виконав своє завдання. Опинившись приблизно за дві милі від крааля, ми побачили, що воїни, загін за загоном, виходять із воріт і прямують нам назустріч.
Сер Генрі поклав руку мені на плече і зауважив, що все це обіцяє нам, здається, “теплий” прийом. Щось в тоні, яким було це сказано, привернуло увагу Інфадуса.
— Нехай це не турбує моїх повелителів, — поспішно сказав він, — бо в моєму серці не живе зрада. Ці воїни підпорядковані мені і виходять нам назустріч за моїм наказом, аби нас привітати.
Я спокійно кивнув головою, хоча на душі в мене не дуже було спокійно.
Приблизно за півмилі від воріт крааля починався довгий виступ пагорба, що положисто піднімався від дороги; на цьому виступі і вишикувалися загони воїнів. Це було воістину грандіозне видовище. Загони, кожен чисельністю близько трьохсот чоловік, швидко вибігали по схилу пагорба й нерухомо завмирали на визначеному для них місці; їхні списи виблискували на сонці, пір’я, що розвівалося, уквітчувало їхні голови. На той час, як ми підійшли до пагорба, дванадцять таких загонів, тобто три тисячі шістсот воїнів, зійшли на нього і зайняли свої місця уздовж дороги.
Ми підійшли до ближчого загону і з подивом побачили, що він суспіль складається з високих на зріст, ставних воїнів, подібних до яких мені ніколи не доводилося бачити, тим більше у такій величезній кількості. Всі вони були людьми зрілого віку, здебільшого — ветерани років сорока. Серед них не було жодної людини нижче шести футів на зріст, а багато воїнів були ще дюймів на три-чотири вищі. Голови їхні прикрашали важкі чорні плюмажі з пір’я птаха сакобула, такі ж, як у наших провідників. Усі воїни були обперезані білими буйволовими хвостами; браслети з таких же хвостів охоплювали їм ноги нижче правого коліна. У лівій руці кожен тримав круглий щит, що мав близько двадцяти дюймів у поперечнику.
Ці щити були дуже інтересні. їх було зроблено з тонкого листового заліза, обтягнутого буйволовою шкірою молочно-білого кольору. Озброєння воїнів було просте, але досить вагоме. Воно складалося з короткого і дуже важкого гострого з обох боків списа з дерев’яним руків’ям, лезо якого в найширшій його частині мало близько шести дюймів у поперечнику. Ці списи не призначалися для кидання, а, як і зулуські бангвани чи кинджальні дротики, використовувалися тільки в рукопашному бою, причому рани, завдані ними, бували жахливі. Крім цих бангванів, кожен воїн був озброєний також трьома великими важкими ножами, кожен вагою близько двох фунтів. Один ніж затикався за пояс із хвоста буйвола, інші два укріплювалися на тильному боці круглого щита. Ці ножі, які кукуани називають толлами, замінюють їм метальні асегаї зулусів. Кукуанський воїн може кидати їх з великою точністю з відстані до п’ятдесяти ярдів, і завжди перед тим, як вступити в рукопашний бій, кукуани посилають назустріч противникові хмару цих ножів.
Загони стояли нерухомо, як ряди бронзових статуй, але, коли ми підійшли до чергового загону, за сигналом, поданим командиром, якого можна було відрізнити за плащем із шкури леопарда, загін ступив на кілька кроків уперед, списи піднімалися в повітря, і з трьох сотень горлянок зненацька вихоплювався оглушливий королівський салют: “Куум!” Коли ж ми проходили, загін вишиковувався і йшов слідом за нами у напрямку до крааля, поки нарешті весь полк “Сірих” (отримав свою назву через сірі щити), ліпша військова частина кукуанської армії, не йшов позаду нас чітким кроком, стрясаючи землю.
Нарешті, трішки відхилившись у бік од Великої Дороги царя Соломона, ми підійшли до широкого рову, що оточував крааль, який обіймав площу не менше милі окіл і був обгороджений міцним частоколом із товстих колод. Біля воріт через рів був перекинутий примітивний підйомний міст, спущений сторожею, щоб ми могли ввійти. Крааль був чудово розпланований. Через його центр проходила широка дорога, яку перетинали під прямим кутом Інші, вужчі дороги, поділяючи у такий спосіб групи хатин на квартали, причім у кожному з них був розквартирований один загін.
Хатини з куполоподібними дахами мали, як
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет», після закриття браузера.