Читати книгу - "Вибрані романи"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Але що про мене казали б люди, якби я погодився на таку пропозицію?
— А мені немає ніякого діла до того, що про тебе казатимуть.
— Це дуже й дуже серйозно!
— А мені байдуже, серйозно це чи не серйозно, я хочу, щоби це закінчилося якомога швидше...
— Хіба нам так погано?
— Так, нам погано, нам дуже погано. І якщо ти не зважишся, я спроможна на...
— На що ти спроможна?
— Прийняти пожертву дона Ауґусто.
— Одружитися з ним?
— Ні, на це я не піду ніколи. Забрати свій дім.
— То зроби це, моя люба, зроби! Якщо іншої ради немає...
— Іти смієш...
— А чом би мені й не посміти? Мені здається, цей бідолаха дон Ауґусто, хворий на голову, а що йому спала на думку ця примха, то я не бачу причин псувати йому настрій...
— Отже, ти...
— Авжеж, моя люба, авжеж!
— Чоловік із великої літери.
— Може, й не зовсім такий, який тобі до вподоби, судячи з твоїх слів. Але ж...
— Облиш, Маурісіо. Я вже сто разів казала тобі, що ти...
— Що я не досить тебе кохаю...
— Ні, я казала, що ти... не досить брутальний. Заспокойся. І якщо хочеш більше відвертості, наберися охоти, доклади всіх зусиль, щоби знайти собі роботу, а решту ти знаєш. Маєш ти олію в голові чи не маєш? Ти ще не забув, як я врізала тобі ляпаса.
— І добре вчинила! Дай мені ще одного. Ось тобі моя щока...
— Не базікай багато...
— Ну ж бо, давай!
— Я не подарую тобі цю втіху.
— А іншу?
— Я вже тобі сказала, що ти не досить брутальний. І повторюю: якщо ти не поквапишся й не знайдеш собі роботи, я спроможна прийняти ту пропозицію.
— Ну, гаразд, Евхеніє, хочеш, аби я був із тобою цілком відвертий, аби сказав тобі всю правду?
— Кажи!
— Я тебе дуже кохаю, можна сказати, ти мене звела з розуму, але перспектива одружитися з тобою лякає мене, вселяє страх. Я ледачий за своїм темпераментом, не заперечуватиму цього. Необхідність працювати дуже мене засмучує... і я передбачаю, якщо ми одружимося, ти, звичайно ж, захочеш мати дітей...
— Цього мені тільки й бракує!
— ...то мені доведеться працювати й працювати тяжко, бо життя дороге. А я ніколи, ніколи, ніколи не погоджуся, щоби працювала тільки ти! Маурісіо Бланко Клара не житиме на заробітки дружини. Але, можливо, є рішення, яке дозволить нам усе владнати без необхідності працювати ані для мене, ні для тебе?
— Подивимося, подивимося...
— Але пообіцяй, дівчино, що ти не обурюватимешся...
— Говори, говори!
— З того, що мені відомо і що я чув від тебе, той бідолаха дон Ауґусто хворий на голову чи як би це сказати...
— Ну ж бо, я тебе слухаю...
— Але прошу тебе не обурюватися.
— Говори далі, я сказала тобі!
— Він, як-то кажуть, природжений рогоносець. І, можливо, найкращим для тебе буде не тільки прийняти його пропозицію з будинком, а й...
— А й що?
— Погодитися вийти за нього заміж.
— І... — вона підхопилася на ноги.
— Ти приймеш його як чоловіка, а що він, бідолаха, несповна розуму, то... то все буде гаразд...
— Як-то все буде гаразд?
— Він даватиме гроші, а ми...
— А ми... Що ми...
— А ми... ти ж розумієш...
— Годі!
І Евхенія вибігла на вулицю, очі її палахкотіли вогнем, і вона твердила собі: «Які ж вони брутальні тварюки, які брутальні тварюки! Ніколи б не повірила... Які брутальні тварюки!» І, прийшовши додому, замкнулася у своїй кімнаті й розплакалася. І мусила злягти в постіль, бо її лихоманило.
Маурісіо деякий час залишався у стані певної напруги й розгубленості; але незабаром опанував себе, запалив сигарету, вийшов на вулицю й відвісив комплімента першій же вродливій дівчині, яку зустрів. І того ж таки вечора в розмові з другом згадав про дона Хуана Теноріо.
— Цей чоловік не зміг переконати мене, — сказав Маурісіо. — Це театр, не більше.
— І так кажеш ти, Маурісіо, що маєш славу другого Теноріо — великого спокусника!
— Спокусника? Я? Що ти вигадуєш, Рохеліо?
— А як же твоя піаністка?
— Ет! Хочеш, я розповім тобі правду?
— Валяй!
— Ну то слухай. Із кожної сотні зв’язків, більш або менш порядних, — а той, про який ти згадав, належить до найпорядніших, — із кожної сотні зв’язків між чоловіком і жінкою, у понад Дев’яноста випадках спокусницею є вона, а спокушеним — він.
— То ти хочеш заперечити, що підкорив собі Евхенію, піаністку?
— Атож, заперечую. Не я її підкорив, а вона мене підкорила.
— Спокусник!
— Думай, що хочеш... Але це вона, вона. Я не зміг учинити їй опір.
— А яка, зрештою, різниця?
— Але мені здається, ця історія скоро закінчиться, і я знову буду вільним. Вільним од неї, звісно, бо не можу гарантувати, що мене не підкорить інша. Я такий слабкий! Мені треба було народитися жінкою...
— Ну гаразд, але чому це закінчиться?
— Чому?.. Та тому, що я утнув дурницю! Я хотів, аби ми продовжували, тобто, власне, розпочали стосунки — ти розумієш? — які ні до чого нас не зобов’язували б... І, здається, вона збирається дати мені відкоша. Ця жінка хотіла розчинити мене в собі.
— І вона розчинить тебе в собі!
— Хто знає... Я такий слабкий! Я народився, щоби мною керувала жінка, але з гідністю, а як ні, то ліпше ніхто!
— А що ти маєш на увазі, кажучи «з гідністю»? Може поясниш?
— Чоловіче, не задавай таких запитань. Є речі, яких пояснити не можна.
— А й справді, — підтвердив із глибокою переконаністю в голосі Рохеліо, додавши: — А якщо піаністка тебе покине, що ти робитимеш?
— Залишуся вакантним. Можливо, якась інша захоче мене підкорити. Мене вже підкоряли стільки разів!.. Але ця, зі своєю непоступливістю, зі звичкою триматися на пристойній дистанції, поводитися порядно — досі вона поводилася дуже порядно — просто зачарувала мене, геть зачарувала. Зрештою, вона домоглася того, що робила зі мною все, чого їй заманулося. І якщо вона тепер мене покине, то я це відчую і ще й як відчую, але
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибрані романи», після закриття браузера.