Читати книгу - "Граф Монте-Крісто"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Кажете, вам допомогли втекти з каторги?
— Правда, свята правда, повірте мені, пане абате!
— Хто?
— Англієць один.
— Як на ймення?
— Лорд Вілмор.
— Я його знаю, то перевірю, чи не брешете ви.
— Щиру правду кажу, пане абате.
— То цей англієць опікав вас?
— Не мене, а молодого корсиканця, із яким ми були скуті тим самим ланцюгом.
— Як звали того молодика?
— Бенедетто.
— Це тільки наймення.
— У нього не було прізвища, він байстрюк.
— І той юнак утік разом із вами?
— Так.
— Як це сталося?
— Ми працювали в Сен-Мандріє, біля Тулона. Ви знаєте Сен-Мандріє?
— Авжеж.
— Отож, поки всі спали від півдня до першої пополудні...
— Каторжники сплять по обіді! Ото і жалій їх після цього! — вигукнув панотець.
— Де ж пак! — вигукнув Кадрус. — Ми ж не пси, щоб гарувати безперестану!
— На щастя для псів, — буркнув граф Монте-Крісто.
— Поки всі відпочивали, ми одійшли трохи убік і перепиляли кайдани терпугом, якого дав нам той англієць, а потім попливли.
— А що сталося з тим Бенедеттто?
— Хтозна.
— Ви повинні знати.
— Їй-богу, не знаю. Ми розлучилися з ним у Єрі.
І щоб надати своїм запевненням більшої ваги, Кадрус ступнув іще крок до абата, що й далі стояв на місці зі спокійним і допитливим виглядом.
— Брешете, — владно сказав абат Бузоні.
— Панотче!..
— Брешете! Цей чоловік і далі ваш приятель, а може, і спільник.
— Пане абате!
— Із чого жили ви відтоді, як утекли з Тулона? Ану кажіть.
— Із чого попало.
— Брешете! — утретє заявив панотець ще владнішим тоном.
Кадрус перелякано глянув на священика.
— Ви жили, — сказав той, — із тих грошей, що їх він вам давав.
— Авжеж, — це правда, — відказав Кадрус, — адже він став сином одного вельможі.
— Як це може бути він його сином?
— Незаконним сином.
— А як звати того вельможу?
— Граф Монте-Крісто, якому належить цей дім.
— Бенедетто — графів син? — здивовано перепитав граф Монте-Крісто.
— Так воно виходить ніби. Граф знайшов йому названого батька, граф дає йому чотири тисячі щомісяця, граф лишив йому в заповіті п’ятсот тисяч франків.
— Ти ба! — сказав гаданий священик, здогадуючись, у чім тут річ. — А як же зветься цей молодик?
— Андреа Кавальканті.
— То це той самий юнак, якого вітає у себе мій друг граф Монте-Крісто, той, що збирається одружитися з панною Данґляр?
— Атож.
— І ви терпите це, нещасний! Знаючи його життя і тавро, що лежить на нім?
— А чому це ставатиму я на заваді приятелеві? — запитав Кадрус.
— Та ж певно, тепер це моє діло — попередити пана Данґляра.
— Не робіть цього, панотче!
— Чому?
— Бо позбавите нас шматка хліба.
— То ви гадаєте, задля того, щоб зберегти двом негідникам шмат хліба, я буду брати участь у їхньому шахрайстві, стану спільником у їхніх злочинствах?
— Панотченьку! — благав Кадрус, ще ближче підходячи до нього.
— Ні, я все розкажу.
— Кому це?
— Панові Данґляру.
— Дідька лисого! — вигукнув Кадрус вихопивши ножа і вдаривши ним абата в груди. — Нічого ти не скажеш, абате!
На превеликий його подив, клинок не вгруз у тіло, а відскочив.
Тієї ж миті граф Монте-Крісто ухопив його лівою рукою за п’ясть і здавив її так міцно, що ніж випав із Кадрусових пальців і негідник заволав від болю.
Та граф Монте-Крісто не звертав уваги на той галас, а вивертав йому п’ясть, аж той повалився спершу навколішки, а потім ницьма додолу.
Граф Монте-Крісто поставив йому ногу на голову і сказав:
— Треба було б роздушити тобі череп, мерзотнику.
— Згляньтеся, згляньтеся наді мною! — волав Кадрус.
Граф Монте-Крісто прийняв ногу.
— Встань! — звелів він.
Кадрус підвівся на ноги.
— Ох і рука у вас, панотче! — сказав він, розтираючи закляклу п’ясть. — Ох і сила!
— Замовкни! Господь дає мені силу, щоб приборкати таку звірюку, як ти оце. Я дію ім’ям його, запам’ятай, негіднику. І якщо я помилував тебе оце, то лише задля того, щоб сприяти промислу Господньому.
— Ох! — пробурмотів Кадрус, насилу вертаючись до тями.
— Ось тобі папір і ручка. Пиши те, що я продиктую тобі.
— Та не вмію я писати, пане абате.
— Брешеш! Бери і пиши.
Кадрус покірно сів і написав: «Мосьпане, чоловік, якого ви вітаєте в себе і за якого ви збираєтеся віддати вашу доньку, в’язень, що втік зі мною з Тулонської каторги; у нього був номер 59, а в мене 58. Він звався Бенедетто; свого справжнього наймення він не знає, тому що ніколи не знав своїх батьків».
— Підписуй! — звелів граф Монте-Крісто.
— Ви хочете погубити мене?
— Якби я хотів погубити тебе, дурню, то віддав би тебе поліцаям; та й коли записка потрапить до поліції, тобі, либонь, уже не буде чого боятися; підписуй-бо.
Кадрус підписав.
— Пиши: панові баронові Данґляру, банкірові, вулиця Шосе-Д’Антен.
Кадрус написав адресу.
Священик узяв записку.
— А тепер іди собі, — звелів він.
— Як?
— Як ото й прийшов.
— Ви хочете, щоб я виліз вікном?
— Ти ж заліз ним.
— Ви щось надумали проти мене, пане абате?
— Дурню, що ж я можу надумати?
— Чому б вам не випустити мене брамою?
— Нащо будити воротаря?
— Панотченьку, скажіть, що ви не бажаєте моєї смерті.
— Я хочу того, що хоче Бог.
— Та присягніться, що не вб’єте мене, поки я спускатимуся.
— Дурень ти, та ще й боягуз неабиякий!
— Що ви зі мною вчините?
— Про це в тебе треба спитатися. Я хотів учинити тебе щасливою людиною, а ти став убивцею!
— Пане абате, — прошепотів Кадрус, — спробуйте востаннє.
— Гаразд, — сказав граф Монте-Крісто. — Ти знаєш, що я завжди дотримуюся слова.
— Ага, — сказав Кадрус.
— Якщо ти прийдеш додому цілий і неушкоджений...
— А кого мені боятися, крім вас?
— Якщо ти прийдеш додому цілий і неушкоджений, їдь із Парижа, покинь Францію, і хоч де ти будеш, поки ти житимеш чесно, то отримуватимеш від мене невеличку пенсію; бо якщо ти прийдеш додому цілий і неушкоджений, то...
— То?.. — питав, тремтячи, Кадрус.
— То я вважатиму, що Бог простив тобі, і я тобі теж прощу.
— Ви так лякаєте мене... — задкуючи, пробурмотів Кадрус.
— Іди вже! — звелів граф Монте-Крісто, показуючи Кадрусові на вікно.
Ще не зовсім заспокоївшись від тих обіцянь, Кадрус виліз у вікно і поставив ногу на драбину. Там він і завмер, здригаючись усенький.
— Злазь тепер, — звелів священик, згорнувши руки на грудях.
Кадрус урешті второпав, що з боку панотця загрози нема, і почав спускатися.
Тоді граф Монте-Крісто підійшов до вікна зі свічкою в руках, аж із вулиці можна було розгледіти, що один спускається з вікна, а другий світить йому.
— Що ви робите, пане абате? —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Граф Монте-Крісто», після закриття браузера.