Читати книгу - "Чвара королів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Кохав я діву, руду, наче осінь, — співав Римунд, — із заходом сонця у ряснім волоссі.
Кетлін навіть не помітила, коли скінчився спів. Минуло кілька годин, але як на неї, Брієнна виникла коло дверей за один удар серця.
— Ласкава пані, — тихенько покликала вона. — Настала північ.
«Настала північ, батьку» — подумала Кетлін, — «і я знову мушу виконувати свій обов’язок.» Вона відпустила батькову руку.
Ключник у підземеллі був миршавий, з червоним пияцьким носом. Він добряче надудлився пива і тепер куняв над великим кухлем та рештками пирога з голубами. На жінок сторож зиркнув підозріло.
— Даруйте, мосьпані… та князь Едмур наказав нікого не пускати до Крулеріза без писаної ним грамоти з печаткою.
— Князь Едмур?! Хіба мій батько вже помер, а мені й не сказали?
Ключник облизнув губи.
— Ні, мосьпані, скільки знаю, наш ясний пан ще живі.
— Тоді відчиняй, бо підеш зі мною до світлиці князя Гостера і розкажеш йому сам, з якого дива смів мені відмовити.
Він опустив очі.
— Підкоряюся наказові пані.
Ключі висіли в нього на ланцюжку, на шкіряному, набитому нютами пасі. Він щось бурмотів, поки перебирав їх, аж нарешті знайшов той, що пасував до дверей Крулерізової темниці.
— Іди пий своє пиво, а нас залиш, — наказала Кетлін.
З низької стелі звисав на гаку олійний ліхтар. Кетлін взяла його і збільшила полум’я.
— Брієнно! Хай нас ніхто не турбує.
Брієнна кивнула і стала ззовні темниці, поклавши руки на маківку меча.
— Пані покличуть, коли матимуть у мені потребу.
Кетлін штовхнула плечем важкі двері з дощок та залізних смуг і ступила у бридку вогку темряву. Вона перебувала у самому череві Водоплину, в його смердючих кишках. Під ногами хрумтіла стара солома; стіни вицвіли від селітри. Крізь камені ледь-ледь шуміла течія Перекату. Світло ліхтаря вихопило з мороку цебро, повне гидоти, у одному кутку, і скупчену постать у іншому. Глек вина стояв коло дверей недоторканий. «Оце тобі й уся хитрість. Добре, хоч ключник не видудлив вино сам.»
Хайме підняв руки до обличчя, щоб сховатися від світла. Кайдани на руках забрязкотіли.
— Пані Старк, — мовив він голосом, захриплим від довгої мовчанки. — На жаль, я не в тому стані, щоб гідно вас прийняти.
— Подивіться на мене, пане лицарю.
— Від світла очам боляче. Хвильку почекайте, якщо ваша ласка.
Хайме Ланістерові не дозволяли мати бритву, відколи захопили його у Шепітній Пущі, тому обличчя, колись разюче схоже на королевине, зараз вкривала кошлата борода. Виблискуючи золотом під ліхтарем, порость на обличчі робила його схожим на великого жовтого звіра, величного навіть у ланцюгах. Брудне волосся спадало на плечі сплутаними косами та ковтунами, одяг гнив просто на тілі, обличчя схудло і змарніло… проте навіть зараз краса та сила цього чоловіка відразу вкидалися у око.
— Бачу, вам не смакувало вино, яке я наказала надіслати.
— Така раптова щедрість викликала в мене розумні підозри.
— Я можу стяти вам голову, коли забажаю. Навіщо мені вас труїти?
— Смерть від отрути можна видати за природну. Важче твердити, що в мене голова сама відвалилася.
Він зиркнув угору з підлоги, примружившись; його очі, зелені, наче в кота, потроху звикали до світла.
— Я б запросив вас сісти, але ваш брат не лишив мені жодного стільця.
— Я можу постояти, не впаду.
— Справді? А вигляд маєте жахливий, мушу сказати.
Бранець був скутий на зап’ястках і гомілках, усі кайдани з’єднувалися між собою, тому він не міг зручно ані лежати, ані стояти. Кайдани на ногах були прикручені до стіни.
— Вважаєте, на мені вже досить заліза, чи ви принесли ще? Можу гарненько поторохтіти, якщо вам до смаку.
— Ви самі собі погіршили долю, — нагадала вона бранцеві. — Ми оселили вас у зручній баштовій опочивальні, як личить вашому родові та станові. А ви відплатили тим, що спробували втекти.
— Цюпа — вона і є цюпа. Під Кастерлі-на-Скелі є такі, що оця проти них — садок вишневий коло хати. Не втрачаю надії колись показати їх вам.
«Якщо він і зляканий, то добре приховує» — подумала Кетлін.
— Людина, скута по руках та ногах, мусила б краще добирати слова, що виходять з її вуст, пане. Я не на те прийшла, щоб слухати ваші погрози.
— Не на те? То напевне, на те, щоб зазіхнути на мене тілесно? Кажуть, скорботні вдовиці дуже сумують у своїх порожніх ліжках. Ми, Королегвардія, присягаємося дружин не брати, але трохи втішити вас я не відмовлюся. Треба, то й треба. Наливайте вина, скидайте платтячко, і подивимося, чи я досі на щось здатний.
Кетлін витріщилася на нього з відразою. Чи був колись на світі чоловік одночасно такий вродливий і такий ниций?
— Якби ви це сказали в присутності мого сина, він би вас убив!
— Тільки якби лишив оці іграшки на мені. — Хайме Ланістер забрязкотів кайданами. — Ми ж обоє знаємо, що малий боїться зустріти мене у двобої.
— Мій син ще молодий, але ви дуже помиляєтеся, коли вважаєте його дурним. Щось ви не були такі швидкі на виклики, коли мали при собі військо.
— А чи за минулих часів Королі Зими теж ховалися за мамчиними спідницями?
— Мені починає набридати, пане. Я мушу знати певні речі.
— Навіщо мені вам щось казати?
— Щоб урятувати собі життя.
— Гадаєте, я боюся смерті? — Думка, здавалося, його розважила.
— А мусили б. Ваші злочини здобули вам почесне місце у найглибшому та найстрашнішому з семи пеклів. Якщо боги судять правим судом.
— Які ще боги, пані Кетлін? Оті дерева, яким молився ваш чоловік? Чим, прошу пані, вони прислужилися князеві Едарду, коли моя сестра стинала йому голову? — Хайме гигикнув. — Якщо боги існують, то чому ж у світі стільки болю та несправедливості?
— З-за таких людей, як ви.
— Немає таких людей, як я. Є лише один я.
«Нічого, крім нахабства, гонору та порожньої хоробрості божевільного. Я марную тут час і сили. Якщо й була в ньому колись іскра честі, то давно згасла.»
— Не бажаєте зі мною говорити, то й гаразд. Пийте це вино, пане,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чвара королів», після закриття браузера.