Читати книгу - "4 3 2 1, Пол Остер"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Негл, Говард і Джим – у перший місяць нового життя Фергюсона як сторопілого юного стипендіата, хлопчика, котрий раніше вважав себе мужчиною, а тепер його знову відкинуло до тривожних непевностей дитинства – завдяки їм він тримав себе в руках. Говард був не просто дияволом карикатури та дотепником із турбонаддувом, він ґрунтовно мислив і вчився свідомо, мав намір захищатися з філософії, а оскільки був турботливим, переважно стриманим і не вимагав зайвої уваги від Фергюсона, тому вдавалося ділити з Говардом кімнату й не відчувати, що хтось вдирається в його приватний простір. Це було для Фергюсона однією з найгірших фобій – жити в не дуже-то просторій кімнаті з кимось іще, що досі траплялося з ним лише в таборі «Парадиз», де він мешкав у хатинках з двома вожатими й сімома іншими хлопчаками, а от дома він завше міг сховатися під захистом чотирьох стін свого притулку на одного, навіть у новому будинку на Вудхол-кресент, коли Емі в сусідній кімнаті гупала дверима і ревіла гучною музикою, а тривожився він про те, що не зможе читати, писати чи навіть думати, якщо на ліжку поруч лежатиме інша людина – чи сидітиме за столом усього в шести-семи кроках від нього. Як з’ясувалося, Говарда турбувала точно та сама проблема скупчення, бо, поки він ріс, у нього завше була своя кімната, і у відвертій розмові на третій день Фергюсонового Тижня ознайомлення, в котрій обидва зізналися у своїх страхах перед відсутністю усамітнення та надлишку повітря, що переходитиме з однієї пари легень до іншої, вони розробили, як самі сподівалися, прийнятний modus operandi. Сусідами по блоку в них були медик підготовчого відділення на ймення Вілл Нойс та геній математики на 800 балів з Айови на ймення Дудлі Кранценбергер, і Фергюсон із Говардом домовилися, що, коли загальна кімната в них буде вільною, інакше кажучи – коли Нойс і Кранценбергер у себе в спальні чи їх немає в будівлі, – один із них (Фергюсон або Говард) буде читати-писати-думати-вчитися-малювати в спальні, а інший – у загальній кімнаті, а коли Нойс або Кранценбергер, чи обидва знаходяться в загальній кімнаті, Фергюсон і Говард по черзі ходили б до бібліотеки, поки другий із них залишається у спальні. Вони скріпили цю угоду рукостисканням, та потім семестр почався всерйоз, і по двох тижнях їм стало так комфортно одному з одним, що превентивні правила перестали діяти. Вони приходили і йшли, як і коли кому заманеться, і якщо обидва вирішували одночасно посидіти дома, то виявляли, що перебувати разом у кімнаті можуть і подовгу – мовчки працювати, не перериваючи думок один одного і не псуючи повітря, яким дихали. Можливі непорозуміння іноді перетворювалися на непорозуміння справжні, а іноді ні. Це не перетворилося. До першого жовтня два мешканця кімнати на третьому поверсі Браун-хола винайшли ще вісімдесят один тенісний матч.
Що стосується Джима, він також пристосовувався до нового комплексу обставин, намацуючи свій шлях післядипломника-першорічника на суворо конкурентному факультеті фізики, звикаючи до життя з сусідом у квартирі поза студмістечком, і також нервував не менш свого зведеного у той його ранній період у раю для чорних білок, та вони й далі спромагалися вечеряти разом кожен вівторок – спагетті в квартирі зі співмешканцем Джима, випускником МТІ Лестером Пателом з Нью-Делі, або гамбургери в переповненому маленькому закладі на Насау-стріт, котре мало назву «У Бада», а також кожні десять днів чи близько того ухитрялися грати в баскетбол один на один у спортзалі «Діллон», і Фергюсон незмінно програвав Шнайдерманові, котрий був ледь вище на зріст і трохи талановитіший, проте не з таким принизливим рахунком, аби все це було не варте старань. Якось увечері, приблизно по двох тижнях після початку занять, Джим зазирнув до Браун-холу з позаплановим візитом до Фергюсона й Говарда, і коли Говард вийняв список тенісних матчів, що їх вони встигли придумати, і показав Джимові супроводжувальні малюнки (Клод Рейнс по один бік сітки у вигляді скупчення окремих крапель, Мадді Вотерс по інший бік, по пояс у якійсь багнюці), Джим реготав так само сильно, як Фергюсон і Говард реготали у той перший ранок, коли висмоктали з пальця цю гру, і в тому, як він корчиться від реготу й тримається за боки, можна було помітити дещо добре в характері Джима, думалося Фергюсонові, точно так само, як і при витриманому випробування Іспитом посвячення в «Горні-і-Гардарті» – так йому вдавалося вбачати щось добре в характері Селії, оскільки і в тому, і в іншому випадку їхній відгук доводив, що випробувана особа – споріднений дух, той, що цінує ті самі ексцентричні протиставлення та непередбачувані поєднання схожого й несхожого, що й Фергюсон, адже об’єктивна істина полягала в тому, що не всі мали ніжні почуття до «Горна-і-Гардарта» чи поетичної величі автоматизованої кухні за нікель-у-щілину, і зовсім не всі сміялися чи навіть посміхалися при вигляді тенісних поєдинків, як Фергюсон із Говардом спостерігали у випадку Нойса й Кранценбергера, котрі розглядали їхні пари, одна за другою, з пісними обличчями, не розуміючи,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «4 3 2 1, Пол Остер», після закриття браузера.