Читати книгу - "Вовк-тотем"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Нарешті прохолодна й захисна печера Вовчика була готова. Він із приємністю розлігся в ній упоперек і як Чень його не кликав, звідти не виходив. Коли Чень зазирнув усередину, він побачив круглі зелені очі Вовчика, його похмурий і страшний погляд; тоді він був схожий на справжнього дикого вовка. Цієї миті Вовчик, очевидно, повною мірою насолоджувався тьмяною вологою й запахом сирої землі, які йому так подобалися. Він ніби й справді повернувся до своєї рідної нори, в мамині обійми, до своїх рідних братиків і сестричок. У цей час Вовчик поводився спокійно й мирно, адже йому, нарешті, вдалося вирватися з місця постійної тривоги в оточенні людей і худоби, сховатися в справжньому вовчому укритті, повернутися до вовчого світу. Він тепер міг спати спокійно й бачити прекрасні вовчі сни. Чень Чжень розрівняв купу землі перед норою, розкидавши її по «вовчому колу». Тепер можна було вважати, що в Вовчика з’явився новий безпечний дім. Цей його несподіваний відважний вчинок змусив Ченя знову повірити в те, що малий виживе.
Коли пізніше увечері додому повернулися Ґао Цзяньчжун і Ян Ке й побачили неподалік від входу на подвір’я вовчу нору, вони також дуже здивувалися. Ян Ке сказав:
— Коли пасеш цілий день отару в горах, то сам ледь не спечешся, пити хочеться до смерті, тож я боявся що Вовчик не переживе це літо. І хто б міг подумати, що малий має такі здібності? Кмітливий!
Ґао Цзяньчжун сказав:
— Надалі нам слід бути уважнішими з ним, упереджувати його дії й щодня перевіряти його ланцюг, кілок і ошийник. А то якщо десь не додивимось, він накоїть нам біди, що скотарі й однокласники нас засміють.
Усі троє залишили по половинці своїх масних млинців із начинкою, щоб нагодувати Вовчика. Щойно Ян Ке гукнув: «їсти!», Вовчик вибіг з нори, схопив млинець і поніс його назад у нору. Він уже визначив, що там — його територія, тож відтепер ніхто не повинен порушувати її.
Ерлан також повернувся додому, проблукавши десь увесь день. Його живіт випирав, мов барабан, а паща блищала від чогось масного, тож він, напевне, в горах уполював собі якусь дичину. Хуанхуан, Еле й троє цуценят оточили його й кинулися облизувати лій з його підборіддя, адже собаки вже скаженіли по м’ясу, стільки днів не бачивши нічого жирненького.
Зачувши голос Ерлана, Вовчик кулею вилетів із нори, а коли Ерлан увійшов до вовчого кола, Вовчик теж узявся облизувати його пащу. Ерлан, помітивши Вовчикову нору, із радісним зацікавленням оббіг її декілька разів, після чого з насмішкуватим виглядом усі вся біля входу й просунув усередину свій довгий ніс, щось там винюхуючи. Вовчик же миттю заліз на спину своєму прийомному батькові, потім зістрибнув униз і вкотився в нору. Від радості він забув навіть про рану на шиї, бурхливо випромінюючи свою дику життєву силу.
У степу, коли сонце сяде, жара відразу зникає й починає віяти прохолодний вітерець. Ян Ке поспішив накинути теплу куртку й пішов до отари, Чень Чжень також пішов допомогти йому заганяти овець. Ситу отару в жодному разі не можна гнати швидко, тож хлопці повільним кроком, мов на прогулянці, поступово зібрали овець у коло до місця в таборі, де не було ніяких загородок чи поручнів, адже влітку скотарі, коли надходить вечір, збирають овець на нічліг на порожньому місці позаду чи збоку від юрти. Нічне чергування влітку — найбільш гірка й небезпечна робота, тож хлопці не могли дозволити собі жодної недбалості й найбільше переживали про те, чи не помітять вовчі зграї Вовчика й не почнуть шукати нагоди, щоб помститися за нього.
Вовче життя починається саме звечора. Тож Вовчик, тягаючи за собою ланцюг, почав радісно бігати, час від часу навідуючись до результатів своєї праці. Хлопці присіли поряд із вовчим колом і тихо насолоджувалися діями Вовчика у темряві і його круглими, схожими на зелені дорогоцінні камені, очима. Вони не знали, чи не пронюхали вже вовчі зграї про нього і чи не ховаються неподалік у гірських ярах у засідках вовчиці, які втратили своїх вовченят.
Чень Чжень переказав Яну Ке події цього дня й сказав:
— Треба знайти спосіб роздобути трохи м’яса, інакше Вовчик виросте кволим, а Ерлан не дуже-то доглядає за родиною, тож ситуація стає небезпечною.
Ян Ке сказав:
— Я сьогодні в горах скуштував смаженої байбачатини, Дорж вловив. Якби він упіймав більше, ми б у нього взяли одного, щоб погодувати собак і Вовчика, однак постійно заважали то чабани, то отари, і байбаки розбігалися, налякані, й не потрапляли в пастку.
Чень Чжень стривожено сказав:
— Я зараз за все хвилююся, а особливо за те, чи не нападе вовча зграя зненацька на отару вночі. Вовчиці мають найсильніший інстинкт материнства, тож наміри відплатити за втрачених вовченят у них найсильніші й найнепереборніші. Якщо вовчиця приведе сюди вовчу зграю і серед ночі здійснить на нас блискавичну атаку, передавивши половину нашої отари, тоді нам буде лихо.
Ян Ке, зітхнувши, сказав:
— Скотарі всі кажуть, що вовчиці напевне прийдуть. Цього року в Орхоні люди зруйнували десятки вовчих гнізд, тож кілька десятків вовчиць очікують нагоди на помсту. Скотарі всі хочуть убити це вовченя, і наші однокласники з інших бригад також проти того, щоб ми утримували вовка. Сьогодні
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вовк-тотем», після закриття браузера.