Читати книгу - "Талiсман"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Вовк носив щось схоже на уніформу найманця — чи принаймні він вважав, що форма повинна мати такий вигляд. Мішкуваті зелені штани прикривали чорні черевики, носаки яких відрізали, щоб Вовк міг висовувати свої волохаті кігтясті лапи.
— Потяг! — прогарчав, а може, й прогавкав він, коли ешелон наблизився до нього на відстань у п’ятдесят ярдів. Вовкулака почав підстрибувати, шкірячись, як дикун. Він клацав пальцями, мов Кеб Колловей[244]. Слина огидними шматками летіла з його щелеп. — Потяг! Потяг! Довбаний потяг ПРОСТО ТУТ І ПРОСТО ЗАРАЗ! — Паща його розчахнулася у величезній загрозливій посмішці, демонструючи безліч зламаних жовтих ікл. — Ви, хлопці, раненько, бляха-муха, гаразд, гаразд!
— Джеку, хто це? — спитав Річард. Його рука в страху схопила Джека за плече, але голос, як не дивно, звучав доволі рівно.
— Це один із Морґанових Вовків.
Ось ти й вимовив його ім’я. Кретине!
Але зараз не було часу перейматися цим. Вони вже майже під’їхали до доту, і Вовк, вочевидь, збирався стрибнути до них. Джек спостерігав, як він недоладно підстрибує в своїх обрізаних черевиках. Вовк мав ніж, причеплений до шкіряного паска, що висів на голих грудях, як патронташ. Вогнепальної зброї в нього не було. Джек перемкнув «Узі» на стрільбу одиночними патронами.
— Морґан? Хто такий Морґан? Який ще Морґан?
— Не зараз, — відповів Джек.
Усю свою увагу хлопчик зосередив на одній мішені — Вовкові. Він сконструював для нього велику пластмасову посмішку, опустивши автомат так, щоб його не було помітно.
— Потяг Андерса! Все, бляха, добре! Тут і зараз!
Ручка, схожа на велику клямру, стирчала з правого боку локомотива над широкою підніжкою. Скажено посміхаючись і бризкаючи слиною на власне підборіддя, вочевидь божевільний, Вовк схопився за ручку і легко заскочив на локомотив.
— Агов, а де старий? Вовк! Де…
Джек звів «Узі» й вистрелив Вовку в ліве око. Люте помаранчеве сяйво згасло, наче полум’я свічки від сильного вітру. Перевертень, схожий на людину, що робить дуже невдалий стрибок у воду, впав назад з підніжки. Він з гуркотом повалився на землю.
— Джеку! — Річард повернув його до себе. Він виглядав не менш божевільним, ніж Вовк, хіба що його обличчя було викривлене жахом, а не радістю. — Ти мав на увазі мого батька? Мій батько якось до цього причетний?
— Річарде, ти мені віриш?
— Так, але…
— Тоді облишмо це. Облишмо. Зараз це не на часі.
— Але…
— Візьми автомат.
— Джеку…
— Річарде, візьми автомат!
Річард нахилився й підняв «Узі».
— Ненавиджу зброю, — вкотре повторив він.
— Ага, знаю. Мені вона теж не надто до смаку, друже Річі. Але настав час відплати.
6
Тепер потяг наближався до високого частоколу. З-за нього долітали бурмотіння та крики, бадьорі вигуки, мірне плескання, ритмічне гупання ніг у черевиках. Інші звуки було важче ідентифікувати, але вони підказали Джеку, що там відбуваються військові тренування. Відстань від доту до частоколу становила півмилі, і Джек сумнівався, що за гамором хтось почув його постріл. Електричний потяг рухався майже тихо. Вони досі могли розраховувати на ефект несподіванки. Рейки зникали під зачиненими двостулковими воротами в дерев’яній стіні. Джек бачив, як світло пробивається крізь щілини в грубо обтесаних колодах.
— Джеку, тобі краще зменшити швидкість.
До воріт залишалося не більше ніж сто п’ятдесят ярдів. За ними гули голоси.
— Кру-ХООМ! Газ-два! Три-ЧОТИРИ! Кру-ХООМ!
Джек знову подумав про звіролюдей Веллса і здригнувся.
— Не вийде, друзяко. Ми виламаємо ворота. Ти якраз встигнеш проспівати «Рибне привітання».
— Джеку, ти збожеволів!
— Я знаю.
Сотня ярдів. Батареї гуготіли. Блакитна іскра шипіла і стрибала врізнобіч. З обох боків від них тягнулася гола земля. «Ніякої пшениці, — подумав Джек. — Якби Ноель Ковард[245] написав п’єсу про Морґана Слоута, гадаю, він назвав би її “Зогнила душа”».
— Джеку, а раптом цей маленький паршивий потяг зійде з рейок?
— Що ж, гадаю, це можливо, — промовив Джек.
— А що, як він виламає ворота, а там рейки просто… закінчаться?
— Тоді він перевернеться на нас, чи не так?
П’ятдесят ярдів.
— Джеку, ти що, справді втратив здоровий глузд?
— Напевно так. Річарде, зніми свій автомат із запобіжника.
Річард послухався.
Гуркіт… бурчання… крокування людей… скрипіння шкіри… крики… нелюдський волаючий регіт, від якого Річард зіщулився. А тоді Джек помітив в очах друга цілковиту рішучість, що змусила його гордо посміхнутися. Він битиметься зі мною — старий добрий Раціональний Річард, чи ні, але він дійсно битиметься зі мною.
Двадцять п’ять ярдів.
Крики… верески… накази… і жахливий зміїний крик: «ГроооооООООО!» — від якого волосся на потилиці Джека стало дибки.
— Якщо ми звідси виберемося, — сказав Джек. — Я куплю тобі «чілі-дог» у «Дейрі Квіні».
— Я зараз блювону, — прокричав Річард і — дивовижно — зареготав. Цієї миті нездорова жовтизна начебто трохи зійшла з його обличчя.
П’ять ярдів — ворота з товстих колод виглядали міцними, так, дуже міцними, і Джек устиг подумати, що, можливо, він припустився неймовірно жахливої помилки.
— Пригнися, друзяко!
— Не називай мене дру…
Потяг врізався в дерев’яні ворота, кидаючи хлопчиків уперед.
7
Брама і справді була доволі міцною, ізсередини її ще й підперли двома товстими балками. Потяг Морґана не був достатньо потужним, крім того, після тривалої мандрівки через Закляті Землі батареї майже сіли. Зіткнення легко могло скинути його з рейок, і Джек з Річардом загинули б, але ворота мали ахіллесову п’яту. Нові петлі, виготовлені згідно із сучасними американськими технологіями, хоч і замовили, але ще не доправили, а старі залізні петлі розламалися, коли локомотив врізався в браму.
Потяг укотився в табір на швидкості двадцяти п’яти миль на годину, штовхаючи перед собою зірвану браму. По периметру частоколу йшла смуга перешкод, і ворота працювали, як снігоочисник: змітали з дороги тимчасові дерев’яні конструкції, розвертали їх, скручували і перемелювали на друзки.
Вони збили і Вовка, що долав штрафне коло. Його ноги зникли під основою воріт;
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Талiсман», після закриття браузера.