Читати книгу - "Талiсман"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Безнадійна справа, — сам до себе пробурмотів Андерс, дивлячись на хлопців.
Річард і далі просто хитав головою, не подаючи жодних ознак розуміння.
— Я не можу поїхати туди, — повторював він. — Я не можу сісти на цей потяг і поїхати туди.
— У Каліфорнію?
Річард стиснув рот у безгубий шрам і знову заплющив очі.
— Чорт забирай! — простогнав Джек. — Андерсе, чи міг би ти мені допомогти?
Старий здоровань зиркнув на нього засмучено, майже з огидою, а тоді перетнув хлів і схопив Річарда на руки — ніби Річард був завбільшки з цуценя. Хлопчик і справді пискнув, як цуценя. Андерс опустив його на м’яку лавку в кабіні.
— Джеку! — кричав Річард, ніби боявся, що він якимось чином рушить у Закляті Землі зовсім сам.
— Я тут, — відповів Джек і вже залазив з іншого боку кабіни. — Дякую, Андерсе, — сказав він старому, який похмуро кивнув і відійшов у кут хліва.
— Бувай.
Річард почав скиглити, й Андерс глянув на нього без крихти жалю. Джек натиснув кнопку «Пуск», і дві велетенські блакитні іскри вирвалися з «диявольської коробки», коли двигун повернувся до життя.
— Починаємо, — сказав Джек і посунув важіль уперед.
Потяг почав виїжджати з хліва. Річард завив і підібгав під себе ноги, бурмочучи щось на кшталт «Нонсенс» чи «Несила». Джек здебільшого чув шиплячі звуки. Річард заховав обличчя між колін і виглядав так, ніби намагався вдавати із себе колесо. Джек махнув Андерсу, а той махнув у відповідь, і тоді вони виїхали з освітленого хліва і опинилися під великим темним небом. Силует Андерса з’явився в прорізі, через який вони виїхали, ніби старий вирішив побігти за ними. Джек подумав, що максимальна швидкість потяга — тридцять миль на годину, а зараз вони розігналися не більше, ніж на вісім чи дев’ять. Здавалося, що це пекельно повільно. «На захід, — казав Джек собі. — На захід, на захід, на захід». Андерс відступив назад, у хлів, і борода його вкривала широкі груди, наче снігова ковдра. Потяг мчав уперед — ще одна шипуча блакитна іскра вирвалася вгору — і Джек повернувся на м’якій лавці, щоб подивитися, що відбувається.
— НІ! — репетував Річард, мало не викидаючи Джека з кабіни. — Я НЕ МОЖУ! НЕ МОЖУ ЇХАТИ ТУДИ! — він підвів голову над колінами, але досі нічого не бачив: його очі були щільно заплющеними, а обличчя нагадувало білий стиснутий кулак.
— Заспокойся, — сказав Джек.
Колії летіли крізь безкраї поля хвилястих злаків та туманні гори, схожі на старі зуби, що бовваніли в західних хмарах. Джек востаннє озирнувся через плече і побачив маленьку оазу тепла і світла — Депо і восьмикутний хлів, що повільно зникали позаду. Андерс обернувся на високу тінь у світлому прорізі. Джек востаннє махнув йому на прощання рукою, і висока тінь махнула йому у відповідь. Джек знову озирнувся і побачив безмежжя зернових, що простягалося навкруги. Якщо Закляті Землі були такими, то наступні два дні минуть у приємному відпочинку.
Звісно ж, вони так не минули, зовсім ні. Попри те, що морок освітлювало лише місячне сяйво, Джек бачив, що злаки стають тоншими і дрібнішими. Зміни розпочалися за півтори години їзди від Депо. Навіть колір видавався тепер якимось неправильним, майже штучним: замість розкішного природного золота, яке було раніше, з’явився пересушений жовтий — так буває, коли щось надовго лишаєш біля потужного джерела тепла. То був збляклий жовтий, у якому майже не лишилося життя. Річард також виглядав тепер так. Спершу він глибоко дихав, потім мовчки і сором’язливо плакав, як покинута дівчинка, а тоді заснув тривожним сном.
— Не можу поворухнутися, — пробурмотів він уві сні, а можливо, то просто Джекові почулися ті слова. Здавалося, що уві сні Річард схуд.
Почав змінюватися й характер пейзажу. Широкий простір рівнини Елліс-Брейка перетворився на невеличкі вибалки і темні долини, що поросли чорними деревами. Всюди лежали величезні валуни, черепи, яйця та гігантські зуби. Навіть ґрунт змінився і став піскуватим. Двічі краї долин стінами ставали вздовж залізниці, і Джек не бачив нічого, крім невисоких червонястих скель, укритих низькорослими повзучими рослинами. То там, то сям Джеку здавалося, начебто він бачив тварину, що тікала в пошуках притулку, але світло було надто тьмяним, а тварина — надто прудкою, щоби він міг розгледіти її. Проте в Джека було моторошне відчуття, що навіть якби та тварина заклякла посеред Родео-Драйв опівдні, він би все одно не зміг розпізнати її. Голова здавалася вдвічі більшою, ніж мала би бути і, можливо, навіть добре, що ця істота ховалася від людського ока.
Коли минуло дев’яносто хвилин, Річард почав стогнати уві сні, а краєвид став набагато дивнішим. Коли вони вдруге вибралися з чергової клаустрофобічної долини, Джека вразило відчуття несподіваного відкриття — спершу йому здалося, ніби він знову опинився на Територіях, у країні Дивовидь. А тоді він помітив, навіть у темряві, як дерева скрутилися і зігнулися. Потім відчув запах. Можливо, це відчуття поступово здіймалося в його голові, та тільки коли він побачив, як поодинокі дерева сплелися в подобу закатованих тварин, він безпомильно вчув у повітрі ледь чутний запах гниття. Гниття і пекельного вогню. Тут Території смерділи.
Запах давно зів’ялих квітів оповив землю. А за цим запахом, як і у випадку з Озмондом, ховався різкіший і потужніший сморід. Якщо це спричинив Морґан у якійсь із своїх іпостасей, то він у певному сенсі приніс смерть на Території. Принаймні Джек так вважав.
Тут більше не було заплутаних вибалків і долин. Земля скидалася на велику червону пустелю. Сухі дерева облямовували схили цієї величної пустки. Перед Джеком крізь темно-червону порожнечу безлюддя звивалися дві срібні рейки залізниці. І здавалося, ніби пустеля також котиться в темряву разом із ним.
Червона земля виглядала зовсім порожньою. Ось уже декілька годин у поле Джекового зору не потрапляло нічого більшого, ніж маленькі спотворені тварини, що ховалися на схилах обабіч залізниці. Але часом бувало так, що він помічав краєм ока якийсь несподіваний слизький рух — та варто було озирнутися, як усе зникало. В особливо тривожний момент, що тривав не більше двадцяти-тридцяти хвилин, йому видалося, ніби за ними женуться собаки-покручі
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Талiсман», після закриття браузера.