Читати книгу - "Соло бунтівного полковника. Вершина"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Богдане Даниловичу, тільки на цю?
— Що «тільки на цю»?
— Тільки на теми життя? Більше ніяких завдань? — пошепки додав, скосивши погляд на Крюка, який міцно спав на тахті.
— Побачимо: саме життя й покаже, — Зорій підвівся. — Ходімо дзвонити, капітан Немо ти наш.
— Чому «Немо»?
— Тому. Потім розкажу. З тобою можна самому ставати письменником — сюжетів, хоч відбавляй.
Вони вийшли нишком з кабінету й зачинили за собою двері. Зорій умився, почистив зуби й лише потім підійшов до телефону. Сашко, щоб Богдан Данилович не шукав, назвав номер.
— Алло, слухаю! — Ніна відповіла відразу, наче не спала й весь час була біля апарату.
— Ніно Матвіївно, доброго ранку! Це Богдан Данилович Зорій. Вибачте, що турбую так рано, але в мене для вас добра новина…
— Де Сашко, що з ним, він живий? — схвильовано майже кричала жінка.
— Живий-живий, — поспішив заспокоїти Зорій, — і не лише живий, а й здоровий. Річ у тім, що його викрали злочинці, переплутавши з іншою людиною, щоб…
— До біса злочинців! — ще сильніше закричала Ніна. — Дайте йому трубку, він стоїть біля вас.
— Це тебе, — тільки й сказав Зорій, простягаючи слухавку Теслі.
— Як мене? — злякався Сашко, беручи трубку й затуляючи мікрофон рукою. — Ви ж обіцяли розказати, що…
— Ніна не схотіла слухати, — зашепотів Зорій. — Та говори вже, вона нас розкусила.
— Алло, — тихо сказав у трубку Сашко, — це я… Усе гаразд…
Я все поясню… При зустрічі…
Зорій з вітальні перейшов до кабінету. На тахті, як і раніше, посопував Крюк.
— Підйом, лежню! — Зорій почав торсати Петра за плече. — Проспиш царство небесне. Пора звикати до іншого режиму.
— До якого іншого? — промимрив Крюк, не розплющуючи очей.
— До якого ж іще? До тюремного.
— Ні, дорогенький, це ти перебрав, — потягнувся Крюк. — До тюрми справа не дійде. Мало я натерпівся в житті, щоб закінчувати його в дискомфорті — без шампанського, чашечки кави? — спародіював Петро відомого персонажа кіноактора Андрія Миронова.
— Буде тобі й кофе, і какава з чаєм, — підтримав жарт Зорій. — Десять хвилин тобі на ва-а-нну — і вперед, поки наші колеги чи братки не нагрянули просто сюди.
— А звідки вони дізнаються, що я тут? — підозріло запитав Крюк.
— Ага, всі навкруги дурні, тільки ми з тобою розумні. Лише позавчора зняли з моєї квартири техніку. І то, думаю, тимчасово.
— І ти під ковпаком? — Крюк уже зовсім прокинувся й підвівся з ліжка. — Як ти довідався, що зняли? І чому ти думаєш, — він на мить задумався, — що тебе взагалі прослуховували?
— Не тільки прослуховували, а й дивилися.
— І це ти знав від самого початку? — здивувався Петро.
— Спочатку здогадувався, а потім, коли мене побили, впевнився на всі сто.
— Так ти знав і… — Крюк замовк.
— Що «і»?
— Та нічого. Потім. Наш письменник уже прокинувся?
— Саме зараз сеанс довіри по телефону. Я намагався, як планували, підготувати, так би мовити, «повернення блудного сина», а вона як закричить: «Дайте йому трубку…» Ото жінка — сила!
— Так, не всім у цьому щастить, — похитав головою Петро.
— Ти на що натякаєш, бандитська твоя морда?! — примружився Зорій.
— Ні на що. Просто констатую. Всяке в житті буває…
— Іди вже, психолог.
Коли вони удвох увійшли до вітальні, Тесля вже поклав слухавку на апарат і сидів задумливо на дивані.
— Ну, і яке було її позитивне рішення? — бадьоро запитав Зорій.
— Ніна сказала, щоб я їхав додому — вона чекає. Ну, і ще багато чого…
— «Багато чого» якого?
— Гарного, Богдане Даниловичу, гарного. Який же я бовдур! Я ж мало не загубив таку людину!
— Це ти про себе? — вже без іронії запитав Зорій.
— Ні, про Ніну. Вона сказала, що якби я не знайшовся, то…
— Чого ж ми сидимо? Ану зі мною на кухню — я покажу, де що лежить. Гадаю, каву заварити вмієш? І щоб за п’ятнадцять хвилин усі були готові до виїзду, — по-військовому скомандував Зорій.
— Єсть! — разом відповіли Тесля й Крюк.
Вони швидко перекусили, ковтнули кави й вийшли з квартири. На першому поверсі Зорій зупинився.
— Так, хлопці, а тепер — розбігаймося. Спочатку вийдемо ми з Петром. Ти, Сашку, почекаєш кілька хвилин, потім виходиш. Якщо за нами стежать, то поїдуть слідом. Як вийдеш, одразу повернеш направо, за тридцять метрів — зупинка автобуса. Ось тобі гроші. Доберешся сам. Пізніше зідзвонимося. Бувай. І ще одне, мало не забув, — Богдан Данилович простягнув Сашкові целофановий пакет. — Це твій рукопис. Класний задум. Закінчиш — перший примірник подаруєш мені.
Тесля потиснув Зорієві руку, потім затримав у своїй долоню Крюка.
— Хоч я і розумію, що мій порятунок організував Богдан Данилович, ви ризикували своїм життям, рятуючи моє. Спасибі вам.
Крюк глянув на Зорія і, нічого не сказавши, просто потиснув руку письменникові.
4Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Соло бунтівного полковника. Вершина», після закриття браузера.