Читати книгу - "Соло бунтівного полковника. Вершина"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Пильно охороняйте заводи, шахти, залізницю, щоб знедолені робітники не захотіли їх кидати, бо такий рух міг би заразити все робітництво СССР, і ваші офіцери не мали б легкої і добре оплачуваної роботи.
Прикордонні війська МВД! Пильно охороняйте кордони СССР, щоб до нашої країни не дійшов ні найменший голос ззовні. Пильнуйте, щоб ніхто не міг вирватися з нашої щасливої країни та розказати про наш добробут!
Війська МГБ, МВД! Наголошуємо ще раз: СССР в небезпеці ззовні й зсередини. На вас лежить велика відповідальність. Батьківщина вимагає від вас жертви крові. Якщо треба — загиньте, але не зрадьте партії й тов. Сталіна.
Хай живе Всесоюзна Комуністична Партія (більшовиків)! Хай живе головна опора СССР — МГБ, МВД!
Хай живе наш мудрий вождь і вчитель тов. Сталін!
Всесоюзна Комуністична Партія (більшовиків)
Прочитавши останній рядок листівки, полковник спецслужби Богдан Данилович Зорій був твердо переконаний: якби Сашко Тесля був живий, він закінчив би свій роман саме цією листівкою.
Телефон заграв улюблену мелодію Богдана Даниловича. Бетховен завжди нагадував про суєту життя і марність надій. Полковник натиснув на кнопку.
— Уже дуже пізно, але ви змусили мене вас послухати. Тож порадуйте мене хоч чимось, — Зорій нечасто дозволяв собі такі вільності по телефону, тим більше, що навіть гадки не мав, хто б це міг дзвонити.
— Богдане Даниловичу?
— Так, — почувши голос у трубці, Зорій аж підскочив.
— Це Сашко.
— Хто?
— Сашко Тесля.
Глава десята
Шульга
1
— Спасибі за телефон, — чоловік штовхнув дверцята автомобіля й радісно додав, — тепер — хоч на край світу.
— А де, все-таки хотілося б знати, зараз той край? — Петро Крюк помітив кардинальні зміни, що сталися з його супутником упродовж кількох хвилин, які той використав для телефонної розмови.
— На Оболоні, вулиця Тимошенка. А там — я покажу.
— Це ж треба: і я живу на Оболоні! Тільки на Мате Залки, — Крюк уже повернув управо і їхав вулицею паралельно до Дніпра.
— І хто нас буде зустрічати?
— Вас — не знаю, а мене — друг.
— Тобі добре, у тебе є друг. А мене не зустрічає ніхто з тих пір, як померла мама, — сумно сказав Крюк. — А ти теж неодружений?
— Ні, — відрізав чоловік і вже м’якіше додав, — у мене є дружина. Але після всього, що я накоїв, страшно навіть уявити, як наважуся постати перед її ясні очі.
— Нічого, жінки уміють прощати. А от хто простить мене? — зітхнув Петро.
— 3 усього видно, що вам теж дісталося в житті несолодко, — співчутливо промовив чоловік. А потім, наче схаменувшись, запитав: — До речі, а чому це ви взялися мене виручати?
— Не знаю, можливо, проявилися залишки співпереживання. А взагалі-то, я рятував себе, — Крюк кілька хвилин їхав мовчки, а потім, зітхнувши, додав, — бо теж, здається, як і ти, заплутався.
Петрові раптом закортіло розказати цьому чужому чоловікові те, що він нікому зі знайомих і близьких людей не розповів би ніколи в житті. Можливо, тому, що Крюк знав: зараз він висадить цього мужика і більше ніколи його не побачить. І він почав розказувати так, наче перед цим уже довго розповідав цьому дивному незнайомцю про наболіле, а тепер лише доказує свою пригоду.
— Вони ж навіть не здогадувалися, що я з дитинства був лівша, тобто, як у народі кажуть — шульга, хоча в житті все робив правою. І на тренуваннях основні прийоми захисту й нападу виконував, як правша. Навіть грушу боксерську лупив правою, правою, правою. І коли в спортзалі залишався сам, не дозволяв собі розслабитися й ударити по шкіряній груші лівою. А так хотілося…
Лише раз — під час відпустки в селі у мами — мені довелося порушити роками вироблений для себе самого закон. Я гуляв у лісі, пройшовся знайомими з дитинства стежками, грибними місцями, відвідав славетний «білий горб» (піщаний, тому й білий), з якого взимку з’їжджали тільки відчайдухи, а багато хто ламав не лише лижі, а й ноги-руки.
Горб, що в дитинстві здавався таким високим і крутим, виявився маленьким горбком, порослим високою, але негустою травою. Я відвідав ще деякі пам’ятні місця, а коли дійшов до місця, де росла старезна товста з розкішною кроною сосна, сів під нею, і мене охопили спомини.
Крюк замовк. Так, саме там він мав уперше в своєму житті справжнє чоловіче відчуття. Петро згадав ту Ніну, в якої він тоді вже був аж ніяк не першим, те блядовите маленьке дівча без явних зовнішніх ознак жіночності, з яким, коли вона була ще у восьмому класі, перебули всі старші хлопці, навіть дехто, хто прийшов щойно з армії.
Петро пам’ятав той випадок,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Соло бунтівного полковника. Вершина», після закриття браузера.