Читати книгу - "Буря Мечів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Звідки така певність? — не здавався Едмур.— Фрей хотів одружити мене з однією зі своїх дочок з самого дня мого народження, тож не дасть такому шансу прослизнути між тих його загребущих пальців. Коли Лотар передасть йому нашу відповідь, він ще плазуватиме перед нами й погодиться на заручини... і на те, щоб наречену я обрав сам.
— Можливо, але на це потрібен час,— мовив Бринден Чорнопструг.— Та чи можемо ми чекати, поки Лотар їздитиме туди-сюди з пропозиціями і контрпропозиціями?
Роб стиснув кулаки.
— Мені слід повертатися на північ. Мої брати загинули, Вічнозим спалений, народ мій узяли на мечі... боги знають, чого хоче той Болтонів Байстрюк і чи Теон ще живий і на свободі. Не можу я тут сидіти й чекати весілля, яке чи то відбудеться, чи то не відбудеться.
— Має відбутися,— сказала Кетлін, хоч і нерадо.— Я так само, як і ти, брате, не хочу більше чути ні образ, ні скарг Волдера Фрея, але вибору в нас немає. Без цього весілля Робовій справі кінець. Едмуре, ми маємо погоджуватися.
— Ми маємо погоджуватися? — роздратовано повторив він.— Я щось не чув, щоб тобі пропонували стати дев’ятою леді Фрей, Кет.
— Наскільки знаю, восьма леді Фрей ще жива й у доброму здоров’ї,— відповіла вона. «На щастя». Бо, знаючи лорда Волдера, і до такого теж могло дійти.
— Я,— сказав Чорнопструг,— остання людина в Сімох Королівствах, яка має право вказувати іншим, з ким одружуватися, небоже. Одначе, пригадую, ти просив дозволу загладити провину за Битву на бродах.
— Я трошки інше мав на увазі. Поєдинок з Царевбивцею. Сім років покути як жебручий брат. Переплисти призахідне море зі зв’язаними ногами.
Побачивши, що ніхто й не усміхнувся, Едмур підніс руки.
— Чужі б вас усіх ухопили! Гаразд, я одружуся з тою дівкою. Загладжу провину.
Давос
Лорд Алестер різко звів погляд.
— Голоси,— зронив він.— Чуєте, Давосе? Хтось по нас прийшов.
— Вугор,— озвався Давос.— Час вечері, десь так.
Минулого разу Вугор приніс їм половину яловичо-свинячого пирога, ще й карафу меду. На саму думку про це в Давоса забуркотіло в животі.
— Ні, там не одна людина.
«А він має рацію». Давос розчув принаймні два голоси; кроки наближалися. Звівшись на ноги, він підійшов до ґрат.
Лорд Алестер струсив солому з одягу.
— По мене послав король. Або королева, так; Селіза б ніколи не дозволила мені тут згнити — мені, її родичу!
З того боку показався Вугор зі зв’язкою ключів у руці. За ним ішов сер Аксель Флорент з чотирма гвардійцями. Поки Вугор шукав потрібного ключа, вони чекали під смолоскипом.
— Акселю,— погукав лорд Алестер.— Боги праведні! По мене послав король чи королева?
— Ніхто по тебе не посилав, зраднику,— озвався сер Аксель.
Лорд Алестер сахнувся, наче йому ляпаса дали.
— Ні, присягаюся, я не зраджував! Чому ви не слухаєте? Якби його світлість дозволив мені все пояснити...
Вугор застромив у замок великого залізного ключа, провернув його й відчинив двері в камеру. Іржаві завіси запротестували.
— Ти,— сказав Вугор Давосу.— Сюди.
— Куди? — Давос перевів погляд на сера Акселя.— Скажіть правду, сер, мене спалити збираються?
— По вас послали. Йти зможете?
— Зможу,— Давос зробив крок з камери. Вугор з гуркотом зачинив двері, й лорд Алестер перелякано скрикнув.
— Забери смолоскип,— наказав сер Аксель тюремнику.— Хай зрадник сидить у темряві.
— Ні,— гукнув його брат.— Акселю, будь ласка, не забирай світла, боги милостиві!..
— Боги? Є тільки Р’глор, і є Чужий.
Сер Аксель різко махнув рукою, й один з гвардійців витягнув з держака смолоскип і рушив до сходів, ведучи перед.
— Ви мене до Мелісандри ведете? — поцікавився Давос.
— Вона там теж буде,— сказав сер Аксель.— Вона-бо завжди поруч з королем. Але це його світлість послав по вас.
Давос притиснув руку до грудей, де колись на шнурку висів його талісман у шкіряній торбинці. «Уже нема її,— пригадав він,— разом з кінчиками чотирьох пальців». Але долоні в нього й так великі — зможуть стиснути жінку за горло, подумав він, особливо за таку тонку шийку, як у неї.
Вони по одному подерлися нагору гвинтовими сходами. Стіни тут були з шорсткого темного каменю, прохолодного на дотик. Попереду рухалося світло смолоскипа, а позаду на стінах марширували тіні. Після третього повороту проминули залізні ґрати, які вели в чорноту, а після п’ятого — ще одні. Давос прикинув, що вони вже близько до поверхні, а може, вже й над нею. Наступні двері були вже дерев’яні, але люди й далі піднімалися вгору. Хоча тут на стінах з’явилися стрільниці, крізь товщу каменю не пробивалося сонячне світло. Надворі була ніч.
На той час як сер Аксель розчахнув важкі двері й жестом запросив Давоса заходити, у того вже ноги боліли. За дверима над безоднею вигнувся високий камінний міст, який вів до масивної центральної вежі під назвою Кам’яний барабан. В арки, на яких тримався дах, невтомно задував морський бриз, і Давос, переходячи міст, відчував запах солоної води. Він глибоко вдихнув, наповнюючи легені чистим холодним повітрям. «Вітре й водо, дайте мені сили»,— молився він. Унизу у дворі горіло величезне багаття, відганяючи нічні жахіття, а навколо нього зібралися люди королеви, виспівуючи хвалу своєму новому червоному богові.
На середині мосту сер Аксель знагла зупинився. Коротко махнув рукою, і гвардійці відішли подалі, щоб не чути розмови.
— Якби мене питали, я б вас спалив разом зі своїм братом Алестером,— сказав він до Давоса.— Обидва ви зрадники.
— Кажіть, що хочете. А я короля Станіса ніколи б не зрадив.
— Зрадили б. І зрадите. З очей ваших бачу. І в полум’ї я теж це бачив. Р’глор благословив мене цим даром. Як і леді Мелісандрі, він показує мені у вогні майбутнє. Станіс Баратеон посяде Залізний трон. Я бачив це. Я знаю, що для цього треба. Замість мого брата-зрадника його світлість має зробити правицею мене. Так ви йому і скажете.
«Я?» Давос нічого не відповів.
— Королева наполягає на моєму призначенні,— провадив сер Аксель.— Навіть ваш старий друг-лісянець, отой пірат Саан, теж так каже. Ми з ним розробили план.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Буря Мечів», після закриття браузера.