Читати книгу - "Соло бунтівного полковника. Вершина"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Крюк, — спокійно промовив Зорій.
— Ти думаєш? — це Шершун.
— А більше немає варіантів. Тепер нам треба просто визначитися, що робити далі: або чекати повідомлень у телеящику, або негайно починати заплановану операцію.
— Владиславе, в якому режимі очікування «Альфа»? — Шершун теж уже був спокійним, говорив рівно й без емоцій.
— Група з п’яти осіб на базі в повній бойовій, ще десять відпочивають там само, на базі. Час готовності — сім хвилин після підйому. Виїзд першої групи — за п’ять хвилин, другої — за дванадцять.
— Скільки їхати до замку Назарова?
— Зараз ніч і дороги вільні — двадцять хвилин.
— Ми там нічого вже не знайдемо, — знову спокійно, як очужілий, сказав Зорій. — А як щось і знайдемо, то Назарова до того не пришиємо. Упевнений: якщо він і був у маєтку, вже його там нема. Ми тільки розшифруємо свій інтерес, і все. Пропоную грати «відбій».
— А ти що думаєш, Владиславе? — Шершун підвівся й ходив по кімнаті.
— Богдан Данилович, як завжди, має рацію. Операцію треба скасувати через непередбачені обставини. Так і доповімо голові.
А Назаров від нас нікуди не дінеться. Він настільки жадібний, що ця подія його не злякає: він і далі своє робитиме. Тим більше, не думаю, що нинішню ніч вони якось поєднають із діяльністю спецслужби. Через своїх людей, що сидять у наших структурах, спробують щось з’ясувати, а коли, сподіваюся, нічого не дізнаються про наші плани, заспокояться і діятимуть у тому самому дусі. Може, змінять місце лабораторії. Але це не проблема.
— Так, це не проблема, якщо твій агент ще живий, — вставив Зорій.
— А що з ним станеться? Він живучий, — упевнено сказав Ухаль.
— Тоді — відбій, — резюмував Шершун.
Вони підійшли до дверей, потиснули одне одному руки. І тут Шершун залився сміхом. Він дивився на колег і не міг стриматися. Вони теж почали сміятися. Шершун уже на виході з кімнати кинув:
— А чого ми тоді бігли, як навіжені? І що подумав про нас директор? Ми ж дременули, не заплативши…
— Нічого, — сміявся Зорій, — з Василем Валерійовичем я все владнаю. Він нормальний мужик — зрозуміє.
7— Так ти скажеш, нарешті, як тебе звати? — запитав свого супутника Петро Крюк. Це питання він ставив не вперше, але чоловік мовчав. Не зронив він і слова ні тоді, коли вони виганяли з гаража «Фольксваген», ні під час короткої перестрілки з охороною, коли намагалися виїхати з території маєтку. їм пощастило: кілька отворів у задніх дверцятах — найменша шкода, якої можна було очікувати. Крюк, натискаючи на акселератор, раз у раз поглядав у дзеркала заднього огляду, але погоні не помічав. Схоже, втікачі посіяли паніку, а без начальника охорони, накази якого його бійці звикли виконувати, їм залишилося тільки телефонувати хазяїнові. Зустрічі з Назаровим на київській трасі Крюк не боявся: мікроавтобус, на якому вони зараз мчали в напрямку столиці, в разі лобового зіткнення залишить від «Мерса» Миколи Яковича купу брухту. А спецназівець Петро Крюк був настроєний рішуче й навіть агресивно. І йому байдуже, що в тій купі металу знайдуть і його бездиханне тіло. І тіло оцього хлопа, який мовчить.
— Я не думаю, що ти глухонімий, але ми зараз в’їдемо в місто, і я мушу тебе висадити. До речі, щоб ти знав: войнушку я вчинив заради тебе. Сам не знаю, чому, але зараз я почуваюся так, наче звільнив Землю від нашестя агресивних інопланетян. Хоч щось корисне зробив у своєму житті.
— А чому ви впевнені, що зробили для мене краще? — нагло запитав супутник.
— Не зрозумів, — зрадів Петро з того, що мужчина заговорив. — То, може, ти з тих, хто потрапив у підвал за власним
бажанням? Так я ж бачив, у якому стані тебе вперше притарабанили.
— Ні, бажання потрапити з вогню та в полум’я у мене не було. Але, мабуть, десь там нагорі вирішили, що помирати мені ще рано. Хоча й жити далі у мене теж бажання аж ніякого.
— Чому так? — Петро радів, що мужчина хоч щось говорить, і не надто вникав у суть його слів.
— Не можна будувати своє щастя на горі інших. Зроби комусь зло — і воно тобі повернеться.
— І що ж ти такого встиг накоїти, що вбив собі в голову таку, як зараз модно говорити, матрицю?
— Довго розказувати, та й зайве це і нецікаво. Краще скажіть, чи не могли б ви дозволити скористатися буквально на кілька секунд вашим телефоном, якщо він у вас є?
— Звичайно, які питання. Але спочатку мені треба знати, куди тебе везти далі, бо ми вже їдемо Дарницею.
— Усе залежить від того, чи додзвонюся я і що мені скажуть по телефону. І, якщо ви не проти, призупиніть, будь ласка, я на секунду вийду й поговорю. Не бійтеся — я не втечу з вашим телефоном.
— Дорогий мій чоловіче, від мене ще ніхто не втікав, — Крюк прийняв управо й загальмував. — Дзвони, — він простягнув трубку супутнику. Той узяв телефон і вийшов на вулицю.
8Прийшовши додому, Зорій тихо пробрався у свій кабінет, перевдягнувся у
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Соло бунтівного полковника. Вершина», після закриття браузера.