Читати книгу - "Вибране: Королі і капуста. Оповідання та новели"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Енді погодився зі мною, і як приємно було бачити, що він не на жарт запалився бажанням зірвати махінацію з фальшивими грішми.
— Ти знаєш, Енді, — кажу, — в питаннях моралі я не вважаю себе побожною людиною чи фанатиком. Але я не можу сидіти склавши руки, коли людину, яка своїм потом, розумом, не боячись ризику, створила солідний бізнес, коли цю людину серед білого дня грабує якийсь безсовісний пройдисвіт, що загрожує суспільному добру.
— Правильно, Джефе, — каже Енді. — Якщо Меркісон не передумає і поїде, ми ні на мить не покинемо його самого й покладемо край цьому нечистому ділу. Мені, як і тобі, дуже не хотілося б, щоб такі гроші попали, хтозна-куди.
І ми подалися до Меркісона.
— Ні, хлопці, — каже Меркісон, — не хочу я, щоб солодкі співи тих чикагських сирен[461] розвіяв у мене перед носом літній вітерець. Я або витоплю смалець із тих ignis fatuus[462], або пропалю дірку в сковороді. Але буду смертельно радий, якщо ви поїдете зі мною. Може, ви й справді станете в пригоді, коли мені доведеться згрібати всі оті поміняні гроші. Справді, друзі, я буду на сьомому небі, якщо ми поїдемо разом.
І ось Меркісон пускає в Грассдейлі чутку, нібито він їде з містером Пітерсом та містером Таккером на кілька днів до Західної Віржинії дивитися якісь залізні копальні. А сам телеграфує Дж. Сміту, що, мовляв, такого-то дня бажає потрапити в його тенета. І ми поспішаємо втрьох до Чикаго. Дорогою Меркісон уже наперед тішиться передчуттям веселих пригод і приємних спогадів.
— У сірому костюмчику, — каже він, — на південно-західному розі Уобаш-авеню і Лейк-стріт... Він упускає газету, а я питаю, яка там сьогодні водичка. Ха-ха-ха! — і Меркісон хвилин п’ять трясеться зо сміху.
Але часом Меркісон раптом стає серйозний, ніби намагається прогнати від себе якісь гнітючі думки.
— Хлопці, — каже він, — я б і за десять тисяч доларів не згодився, аби про це діло довідалися в Грассдейлі. Тоді мені довелося б піти з торбою по світу. Але ж я знаю: ви хлопці чудові. Мені здається, — провадить він, — що обов’язок кожного громадянина — зробити все, щоб прибрати до рук отих розбійників, які обдурюють довірливих людей. Знатимуть вони в мене, чи тепла водичка! Дж. Сміт пропонує за долар цілих п’ять, і йому доведеться виконати цю умову, коли вже він напав на Білла Меркісона!
До Чикаго ми приїхали близько сьомої вечора. А з чоловіком у сірому костюмі Меркісон мав зустрітись о пів на десяту. Ми пообідали в готелі і пішли в номер Меркісона чекати призначеного часу.
— Ну, друзі, — каже Меркісон, — давайте гуртом помізкуємо і виробимо тактику розгрому нашого противника. А що як зробимо так. Я обмінююсь сигналами з тим сірим членом зграї, що приманює простачків, а ви, джентльмени, тим часом проходите мимо — так ніби випадково, самі розумієте, — вигукуєте:
Здоров був, Мерке! — дивуєтеся несподіваній зустрічі і по-дружньому тиснете мені руку. Потім я відвожу того типа вбік і кажу, що ви — теж із Грассдейла, звати вас Дженкінс і Браун, один держить бакалійну крамницю, другий торгує фуражем. Одне слово, порядні люди і теж не проти спробувати на чужині своє щастя. Тоді беріть і їх з собою, — скаже, звісно, той тип, — якщо вже їм так кортить прилаштувати свої гроші.
Ну, як вам подобається мій план?
— Що ти на це скажеш, Джефе? — питає Енді й дивиться на мене.
— Гаразд, я скажу вам свою думку, — відповідаю я. — Я скажу ось що: давайте залагодимо це діло відразу, отут. Бо я не бачу причини марнувати час. — Потім дістаю з кишені свій нікельований револьвер тридцять восьмого калібру і кілька разів прокручую барабан.
— Ану ти, безбожний, іродів, підступний кабан, — звертаюся до Меркісона, — клади на стіл дві тисячі. Та не барись, — кажу, — а то пошкодуєш. Я загалом чоловік м’якосердий, але часом і в мене терпець уривається. Через таких, як ти, — веду я після того, як Меркісон виклав на стіл гроші, — на світі і створено суди та в’язниці. Ти приїхав сюди забрати в людей їхні гроші. А хіба це виправдання, — питаю, — що вони збиралися обікрасти тебе? Ні, добродію, тобі однаково, кого оббирати, — чорта чи біса. Ти, — кажу, — вдесятеро більша сволота за того, що гендлює фальшивими доларами. Вдома ти ходиш до церкви і прикидаєшся добропорядним чоловіком, а тоді вирушаєш до Чикаго і обкрадаєш людей, що створили надійне, вигідне діло і вишукують таких нікчемних падлюк, до яких ти намагався сьогодні приєднатися. Звідки тобі знати, — кажу, — може у того чоловіка з фальшивими доларами на руках велика сім’я, що тільки й живе надією на його вдачу? Ви нібито поважні, шановані люди, а самі так і дивитесь, де на дурничку підживитися, — кажу. — Це на вас у цій країні тримаються всякі фальшиві лотереї, підставні фірми, фондові біржі, перехоплювачі телеграм. Якби ви їх не підгодовували, вони б зникли самі по собі. А той чоловік з фальшивими доларами, якого ти збирався обчистити, — кажу, — може він роками вчився свого ремесла? Щоразу він ризикує розпрощатися з усіма своїми грішми, свободою, а то й життям. А ти приїздиш сюди як преподобник, озброєний своєю респектабельністю й таємною адресою, і намагаєшся його ошукати. Якщо твої гроші дістануться йому, ти зразу в крик — поліція! А якщо його гроші дістануться тобі, він мовчки проковтне свою невдачу і понесе заставляти свій сірий костюмчик, аби заплатити собі за вечерю. Ми з містером Таккером тебе розкусили, — кажу я далі, — і приїхали сюди побачити, як ти дістанеш по заслузі. Ану забери від грошей руки! — кажу. — Ти, преподобний пес!
І я кладу дві його тисячі до внутрішньої кишені свого піджака. Ціла пачка по двадцять доларів.
— А тепер, — кажу далі Меркісонові, — діставай годинник. Ні, він мені не потрібен, — заспокоюю його. — Поклади годинник на стіл і сиди, поки він процокає годину. Тоді можеш устати. А як спробуєш наробити галасу чи встанеш раніше, ми роздзвонимо про тебе на весь Грассдейл. Мені здається, твоя репутація тобі дорожча, ніж дві тисячі доларів.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибране: Королі і капуста. Оповідання та новели», після закриття браузера.