Читати книгу - "Сага про Форсайтів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Не бійтеся, — сказав він задихано. — Я випадково побачив вас. Дозвольте мені зайти на хвилинку.
Вона притиснула руку до грудей, обличчя її сполотніло, очі розширилися з ляку Потім, очевидно опанувавши себе вона схилила голову й сказала.
— Гаразд.
Сомс зачинив двері. Йому також треба було оговтатися, і коли вона пройшла у вітальню, він цілу хвилину стояв, віддихуючись, щоб утишити розбурхане серце. Цієї миті, яка так багато важила для його майбутнього, витягти сап'яновий футляр здавалося надто грубим жестом Одначе не витягти його означало, що він прийшов сюди так, без усякого приводу Зважуючи всі «за» і «проти», він раптом відчув злість на ці дурні умовності, що для всього вимагають приводів і виправдань. Зараз буде сцена — іншого не можна й сподіватися, і він повинен пройти крізь неї! Сомс почув її голос, що вразив його, — такий він був жалібно-тихий.
— Чому ви знову сюди прийшли? Невже ви не зрозуміли, що мені краще було б, якби ви не приходили?
Він придивився до її вбрання — темно-коричневий оксамит, боа з соболів, кругла шапочка з того самого хутра. Все це на диво їй личило. Як видно, грошей у неї вистачає і на убори! Він сказав уривчасто:
— Сьогодні ваш день народження. Я приніс вам ось це, і він простяг їй зелений сап'яновий футляр.
— Ой! Ні, ні!
Сомс натиснув на застібку на світло-сірому оксамиті спалахнули сім камінців.
— Чому ні? — запитав він. — Просто на знак того, що ви вже не маєте на мене злості.
— Я не можу.
Сомс вийняв брошку з футляра.
— Дозвольте подивитися, як вона виглядає.
Айріні відсахнулась.
Він рушив до неї, простягаючи брошку, щоб прикласти до її грудей. Вона знову позадкувала.
Сомс опустив руку.
— Айріні, мовив він, — забудьмо минуле. Якщо я можу забути, то й ви можете. Почнімо все спочатку, наче нічого й не було Згода?
В голосі його була туга, а в погляді очей, що дивилися їй в обличчя, світилося майже благання.
Айріні, стоячи в буквальному розумінні притиснута до стіни, тільки ковтнула слину: це була єдина її відповідь. Сомс вів далі.
— Невже ви справді хочете прожити все своє життя напівмертвою в цьому закутку? Вертайтесь до мене, я дам вам усе, чого ви забажаєте Ви житимете власним життям, даю вам слово честі.
Він побачив, як її обличчя іронічно здригнулося.
— Так, — повторив він, — цього разу я ручуся за свої слова Я попрошу лиш одного. Я хочу тільки… я хочу тільки сина. Не дивіться на мене так! Мені потрібен син. Дуже потрібен.
Він говорив поспіхом, так що й сам не впізнавав власного голосу, голова його двічі сіпнулася вгору, наче йому забило дух І лише погляд її очей, прикутих до нього, потемнілих, ніби заворожених жахом, примусив його опам'ятатися і змінив болісне замішання на гнів.
— Невже це неприродна річ? — мовив він крізь зуби. — Невже це неприродно хотіти дитину від власної дружини? Ви занапастили наше життя і все розвіяли на порох. Ми не живемо, а існуємо, не маючи ніякого майбутнього. Невже вам так неприємно, що, незважаючи на все, я… я й досі хочу, щоб ви залишилися моєю дружиною? Говоріть-бо, заради всього святого, говоріть!
Айріні наче спробувала заговорити, проте не змогла.
— Я не хочу вас лякати, — сказав Сомс трохи лагідніше. — Слово честі, не хочу. Я хочу тільки,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів», після закриття браузера.