Читати книгу - "Викрадач вічності"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Він саме збирався повернути за ріг будинку, коли почув своє ім’я. Солодка надія на порятунок луснула. Гарві завмер на місці, сподіваючись, що в темряві його не помітять. Та хтось знову його покликав. Гарві не міг впізнати голос — то був не Венделл, і точно не пані Ґріффін. І на Джайва, Ріктуса чи Марр зовсім не схоже. Голосок був кволий, наче мовець ледве пам’ятав, як складаються слова.
— Гар-р-р… ві-і-і…
Аж раптом хлопчик нарешті зрозумів, хто це. Його серце й без того калатало, а тепер мало з грудей не вискакувало. Воно стугоніло так голосно, що заглушало решту звуків.
— Лулу, це ти? — пробелькотів Гарві.
— Так… — почулося з пітьми.
— Де ти?
— Близько… — відповіла вона.
Сподіваючись бодай мигцем побачити Лулу, Гарві вдивлявся в хащі, та бачив лише мерехтіння зірок на замерзлому листі.
— Ти йдеш… — сказала дівчинка.
Гарві ледь розумів, що вона каже.
— Так, — прошепотів він. — Ходімо зі мною.
Він ступив у її бік. Тієї ж миті блискітки, які Гарві вважав памороззю, відсахнулися від нього. Це що, якийсь костюм?
— Не бійся, — сказав він.
— Я не хочу, щоб ти мене бачив, — почулось у відповідь.
— Що сталося?
— Прошу… просто… не підходь…
Лулу позадкувала, послизнулася і впала на землю. Навколо неї затрусилося гілля. Гарві підступив ближче, простягнув руку, але дівчинка так схлипнула, що він закляк на місці.
— Я хочу допомогти, — сказав він.
— Не допоможеш, — відповіла Лулу; кожнісіньке її слово було сповнене болю. — Надто пізно. Просто… просто тікай, поки можеш. Я лише… хотіла дати тобі щось… на згадку про мене.
Лулу поворушилась у темряві, і Гарві здалося, що вона наближається до нього.
— Не дивися, — попросила дівчинка.
Гарві відвернувся.
— А тепер заплющ очі й пообіцяй, що не будеш піддивлятися.
Він слухняно стулив повіки.
— Обіцяю, — сказав Гарві.
Він відчув, що вона підійшла ближче, почулося її сопіння.
— Дай руку.
Голос пролунав зовсім поруч. Гарві розумів: якщо він розплющить очі, то побачить, що вони стоять обличчям до обличчя. Та він дав слово і хотів його дотримати. Хлопчик простягнув руку і відчув, як один за одним у долоню впали три маленькі предмети — важкі, холодні й вологі.
— Це все… що я знайшла… мені шкода…
— Тепер можна дивитися?
— Ще ні. Спочатку… дай мені… піти…
Гарві стиснув пальці в кулак, намагаючись вгадати, що це за подарунок. Холодні камінчики? Та ні, щось різьблене. На одному з предметів він намацав маленьку борозенку, на іншому — голову. Він здогадався! То були три вцілілі фігурки з ковчега. Хтось витяг їх із мулу та піску, з самісінького дна озера.
Та це його не заспокоїло — радше навпаки. Гарві поєднав здогади про блискітки й подарунки — і в нього сироти повиступали: Лулу пірнула аж на дно, щоб витягти фігурки. Жодна сухопутна істота на таке не здатна.
Не дивно, що Лулу ховалася в тіні та просила не дивитися — вона вже не була людиною. Лулу перетворювалася (якщо ще не перетворилася) на сестру тих дивних риб, що кружляли в темних водах озера. Тепер вона мала холодну кров і сріблясту шкіру.
— Ой, Лулу… — мовив Гарві. — Як же так сталося?
— Не марнуй на мене часу, — пробелькотіла вона. — Тікай звідси, поки можеш.
— Але я хочу тобі допомогти.
— Ти не можеш… не можеш мені допомогти… Я пробула тут надто довго. Моє життя скінчилося.
— Неправда, — заперечив Гарві. — Ми з тобою одного віку.
— Я тут уже стільки, що й не пам’ятаю… — Її голос затих.
— Не пам’ятаєш чого?
— А може, я просто не хочу пам’ятати, — сказала вона. — Бо тоді нестерпно болітиме…
Лулу зітхнула, глибоко й здавлено.
— Тікай… — прошепотіла вона. — Тікай, поки ще можеш.
— Я не боюся.
— То ти просто дурень, — сказала вона. — Боятися треба.
Гарві почув, як затрусилося гілля, — Лулу пішла геть.
— Зажди, — гукнув він.
Відповіді не було.
— Лулу!
Гілки затріщали гучніше. Судячи зі звуку, вона була вже далеко. Марно було кричати навздогін. Порушивши обіцянку, Гарві розплющив очі й побачив її на мить — лише тінь у темряві. Він побіг за нею. Гарві не знав, що казати, що робити, та він ніколи не пробачив би собі, якби лишив її отак.
Можливо, якщо переконати Лулу піти з ними, вийти за межі панування Дому, зла магія розвіється. Або, може, вони знайдуть лікаря, і він зцілить її від потворності. Гарві був ладен на все, аби лиш Лулу не поверталася до озера.
Вже виднілися зловісні води — їхня чорна поверхня виблискувала крізь хащі. Лулу підбігла до берега, і на хвильку бліді зорі освітили дівчинку. Все, чого так боявся Гарві, виявилося правдою, реальність навіть перевершила його уяву: на згорбленій лускатій спині виріс плавець, ноги вже майже злилися докупи, руки стали короткими й грубими, а між пальцями утворилися перетинки.
Та найдужче вражало її обличчя — воно майнуло, коли Лулу повернулася і глянула на Гарві.
Волосся повипадало, а ніс зовсім зник. Рот лишився без губ, а блакитні очі перетворилися на срібні кульки без вій і повік. Але все одно, незважаючи на свою потворність, очі й рот виражали людське почуття — безмежний сум. Гарві знав, що ніколи не забуде цього видовища, проживи він хоч сто років.
— Ти був моїм другом, — сказала Лулу. — Дякую тобі за це.
І вона шубовснула у воду.
Гарві прожогом кинувся до неї. Та коли він підбіг до берега, кола на воді вже майже зникли. Хвилину-дві він ще дивився в крижану воду, сподіваючись, що Лулу помітить його та випливе на поверхню. Однак вона поринула в чорні глибини, куди не доплисти жодній людині. Здавалося, це кінець.
Стискаючи її подарунки, як обереги, Гарві пошкандибав геть від озера — на зустріч з Венделлом.
Четвертий складник темряви
Товариш чекав його на газоні, якнайдалі від Дому.
— Що сталося? — прошепотів Венделл, побачивши Гарві. — Ми ж мали здибатися опівночі!
— Мене… перестріли, — сказав Гарві.
Він уже хотів розповісти, та помітив, що Венделл нервується і без моторошних оповідок. Гарві поклав трійцю фігурок у кишеню й вирішив
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Викрадач вічності», після закриття браузера.