Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Ленц глянув на мене:
— Хіба це тебе непокоїть?
— Ні.
— Я так і думав. А це пальто тобі, до речі, личить…
Я почервонів.
— Чого ти соромишся? Ти на правильному шляху. Я б і сам не від того…
Я трохи помовчав.
— Чому це так, Готфріде? — нарешті спитав я.
— А так, що все інше — це сміття, мотлох, Роббі. Бо в наш час немає нічого такого, що було б чогось варте. Згадай, що тобі вчора казав Фердинанд. Він має слушність, цей старий товстий мертвописець. А тепер ходи-но до ящика й зіграй кілька старих солдатських пісень.
Я зіграв «Три лілеї» та «Аргонський ліс». У безлюдній кав’ярні вони лунали, наче пісні привидів. Мене обступили спогади — де й коли ми їх співали.
VII
Два дні по тому Кестер квапливо вискочив з нашої «контори».
— Роббі, щойно дзвонив твій Блюменталь. Об одинадцятій маєш бути в нього з «кадилаком». Він хоче зробити спробний виїзд.
Я кинув викрутку та французький ключ.
— Отто, друзяко! От якби це діло вигоріло!
— А що я вам казав, — почулося з оглядової ями, де Ленц порпався під «фордом». — Я казав, що він іще прийде. Слухати треба Готфріда!
— Заткни пельку, тут діло серйозне! — гримнув я на нього. — Отто, на скільки мені можна відступитися від нашої ціни?
— Щонайбільше — на дві тисячі. У крайньому разі — на дві тисячі двісті. Коли вже інакше нічого не вийде — на дві з половиною. Коли побачиш, що маєш діло з божевільним — на дві шістсот. Але тоді скажеш йому, ми його довіку проклинатимемо.
— Добре!
Ми надраїли машину до неймовірного блиску. Я сів за кермо. Кестер сказав, поклавши мені руку на плече:
— Роббі, пам'ятай, що ти, бувши солдатом, відстоював і не таке. До останньої краплі крові борони честь нашої майстерні. Умри, та не відведи руки з Блюменталевого гаманця.
— Буде зроблено! — усміхнувся я.
Ленц дістав із кишені якусь медаль і тицьнув мені її.
— Потримайся за мій амулет, Роббі!
— Про мене… — Я взяв у руку медаль.
— Абракадабра, великий Шіво, — молився Ленц, — благослови цього боягуза, надай йому мужності й сили! Стривай, візьми його краще з собою! А тепер іще плюнь тричі!
— Порядок, — сказав я, плюнув йому під ноги й поїхав. Юп схвильовано відсалютував мені бензиновим шлангом.
По дорозі я купив кілька гвоздик і, як мені здавалося, зі смаком поставив їх у кришталеві вазочки, прилаштовані в машині. Я сподівався вплинути цим на пані Блюменталь.
На жаль, Блюменталь прийняв мене в конторі, а не вдома. Довелося чекати з чверть години. «Голубе мій, — подумав я, — ці штучки ми знаємо, на таке ти мене не візьмеш». У приймальні я розпитав про фірму гарненьку друкарку, задобривши її гвоздичкою зі свого піджака. Трикотажні вироби, торгівля йде добре, у конторі працює дев'ять чоловік, є лагідний компаньйон, є запеклий конкурент — фірма «Майєр і син», там син власника їздить червоним двомісним «есексом»… Це все, що я встиг дізнатися, поки Блюменталь запросив мене в кабінет.
Він одразу ж спробував ошелешити мене.
— Юначе, — сказав він, — часу в мене обмаль. Ціна, яку ви тоді назвали, — ваша нездійсненна мрія. Так-от, поклавши руку на серце, скільки коштує машина?
— Сім тисяч марок, — відповів я.
Він різко відвернувся.
— Тоді нічого не вийде.
— Пане Блюменталь, — сказав я, — подивіться ще раз на машину.
— Не треба, — перебив він мене, — я ще тоді добре до неї придивився.
— Можна дивитися і можна бачити, — зауважив я. — Вам треба подивитися на деталі. Лакування — першокласне, фірми «Фоль і Рурбек», собівартість двісті п'ятдесят марок, усі покришки нові, ціна за прейскурантом — шістсот марок, то вже маємо вісімсот п'ятдесят! Оббивка з найкращого корду…
Він махнув рукою. Я почав знову. Я запропонував йому оглянути комплект інструментів високого класу, верх із розкішної шкіри, хромований радіатор, найсучасніші бампери — шістдесят марок за пару; я поривався до «кадилака», як дитина до матері, силкуючись умовити Блюменталя піти зі мною до машини. Я знав, що, коли стоятиму на землі, то, як Антей, відчую приплив нових сил. Ціна здається не такою вже й страшною, коли замість абстрактного торгу покупцеві показують товар.
Але й Блюменталь так само знав, що сила його — за оцим письмовим столом.
Він зняв окуляри й аж тепер по-справжньому взявся до мене. Ми боролись, як тигр і удав. Удавом був Блюменталь. Не встиг я й угору глянути, як він уже виторгував півтори тисячі марок.
Мене охопив страх. Я сягнув до кишені й міцно стиснув рукою Готфрідів амулет.
— Пане Блюменталь, — сказав я, уже добряче зморений, — уже перша година, вам, безперечно, час обідати!
Мені будь-що хотілося втекти з цієї контори, де ціни тануть, як сніг.
— Я обідаю лише о другій, — незворушно промовив Блюменталь. — Але знаєте що? Ми можемо зробити зараз спробну поїздку.
Я полегшено зітхнув.
— А тоді знову поговоримо, — додав він.
Мені знову забило дух.
Ми поїхали до нього додому. На моє здивування, у машині він враз став інший — наче його підмінили. Добродушно розповів давно відомий мені анекдот про імператора Франца Иосифа. Я теж розповів йому анекдот про трамвайного кондуктора, він мені тоді — про саксонця, що збився з дороги, а я йому — про закохану шотландську пару, і, тільки під’їхавши до його домівки, ми враз знову споважніли. Він попросив мене зачекати й пішов по дружину.
— Мій любий гладкий «кадилаче»! — сказав я, поплескуючи машину по радіатору, — за усіма тими анекдотами, безперечно, криється якась нова крутня. Та не журись — ми вже якось прихистимо тебе тут. Він купить тебе, бо, коли єврей прийшов удруге, це означає, що він таки купить. Коли приходить удруге християнин, то він іще довго не купує. Він зробить не одну спробну поїздку, щоб заощадити на таксі, а тоді раптом згадає, що замість машини йому потрібне обладнання для кухні. Ні, братику, краще вже мати діло з євреями, вони знають, чого хочуть. Але присягаюся тобі, мій любий товстуне: якщо я спущу цьому нащадкові норовливого Юди Маккавея ще хоча б сто марок, — то довіку не вип’ю і чарки горілки!
Вийшла пані Блюменталь. Я пригадав собі всі Ленцові поради та вмить із вояка став джентльменом. Блюменталь на це тільки підло усміхнувся. То був залізний чоловік, йому більше личило б продавати локомотиви, а не трикотажні вироби.
Я подбав про те, щоб він сів на заднє сидіння,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.