Читати книгу - "Межі пристойності, Лана Вернік"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Злата не знала, що їй відповісти, але обіцяла поговорити з Артуром.
Жанну покликала мама, і вони попрощались.
Відкривши ноут, Злата взялась за нитки, почала в’язати наступний елемент для сукні, в процесі з’єднуючи вже вив’язані між собою. Виходило дуже гарно.
Через якийсь час ноут видав звук вхідного повідомлення в скайпі.
Злата відклала в’язання і відкрила скайп. Повідомлення було від Артура.
“Пам’ятаєш?” і поруч лінк (посилання). Раз він пише — значить, вже закінчує працювати? Чи вже закінчив?
Вона навела курсор на посилання і натисла, як Артур її вчив.
Відкрилось вікно з ютубом і заграла музика. Спочатку флейта, скрипка, арфа, фортепіано… Серце Злати стислося: вона пам’ятала цю мелодію…Саме цю пісню Артур перекладав у машині, в день їхнього знайомства…
На екрані була картинка з видом на водойму і з’являвся текст пісні, міняючись по ходу її звучання. Злата дивилась на екран, ніби там відбувалось щось важливе, не помічаючи Артура, який повільно підійшов і сів поруч. Обійняв.
— Бачу — ти пам’ятаєш.
— Так. Я не запам’ятала слів, але мелодію я пам’ятала дуже добре весь цей час…
— Мелодія гарна, але ти коли почитаєш текст! Я згадав про цю пісню щойно, знайшов, потім перечитав текст і він мене вразив. Ось, поглянь лишень, — Артур набрав у рядку пошуку “ il divo i believe in you переклад пісні”.
Злата водила очима по рядкам англійської мови, котру не знала, і українського тексту, навіть з кострубатим перекладом інтернет перекладача вона розуміла, що майже кожне слово було пророчим для неї і Артура.
Самотня, Шлях, який ти обрала — Дорога без відпочинку, Назад шляху немає, Одного дня ти знайдеш своє світло знову, Хіба ти не знаєш не відпускай, Будь сильною, Слідуй за своїм серцем. Дозволь своєму коханню вести через темряву Назад до місця, яке ти колись знала, Я вірю, я вірю. я вірю в тебе.
Слідуй за своїми мріями, Будь собою, Янгол доброти, Немає нічого, чого б ти не могла зробити.
Колись я тебе знайду, Колись ти мене теж знайдеш, І коли я обійму тебе міцно, Я буду знати, що це правда, Слідуй за своїм серцем, Дозволь своєму коханню вести через темряву Назад до місця, яке ти колись знала, Я вірю, я вірю. я вірю в тебе.
— Як тобі такі слова? — поцікавився Артур, коли Злата відвела погляд від монітора
— Ти правий, — повільно промовила Злата. Текст був про них. Вони знайшли одне одного, вони вірили одне в одного і тепер вони слідували за своїми мріями.
— І я подумав...
— Що?
— Це була б дуже гарна пісня для першого танцю нашого весілля, — Артур усміхнувся, бачачи, як щоки Злати заливає рум’янець. — Як тобі ідея?
— Мені подобається.
— І мені, — він наблизився до неї і поцілував.
Тепер, коли страх за життя Злати не сковував його, Артур прагнув надолужити згаяний час. Його руки прослизнули під футболку, намацавши відсутність бюстгальтера. Артур посміхнувся.
— Знизу теж нічого нема?
— Артуре… — вона сором’язливо поглянула йому в очі, а потім її погляд перелякано зупинився на чомусь за ним, і руки нервово вчепились в його футболку на грудях.
Артур озирнувся — в коридорі стояла його мати, спопеляючим поглядом дивлячись прямо на Злату.
Лідія була високою стрункою жінкою, схожою на свою матір, з довгим каштановим волоссям і світло-карими, медовими, очима. Виглядала вона молодше своїх літ і, якщо не знати, то могла зійти Артуру не за матір, а старшу сестру.
— Мамо, дуже неввічливо підкрадатися до людей, — Артур відпустив Злату, котра повернулася до ноутбука, розправляючи футболку і намагаючись сховатись від важкого погляду неочікуваної гості.
— А я не підкрадалась. Я прийшла в гості до сина, — жінка зайшла на кухню. На сина вона зовсім не дивилась, її погляд просто поїдав дівчину.
— Не чув, щоб ти дзвонила чи стукала в двері.
— А це потрібно?
— Так прийнято, мамо. Коли йдеш до когось в гості, то не зайвим буде сповістити господарів про свій візит, або постукати в двері, раз прийшла без попередження.
Артур поглянув на ключі в руках матері: дублікати, котрі вона зробила з в’язки Артема. Невідомо скільки штук. Забирати їх сенсу нема. Заміна замків неминуча.
— Ти не познайомиш мене зі своєю гостею? — поцікавилась жінка.
— Це не гостя. Це Злата, моя наречена. Злата, це — моя мама, Лідія Леонідівна.
Злата підняла голову і кивнула, похапцем глянувши жінці в очі, фізично відчуваючи пекельний жар її медових очей, намагаючись не схилити голову після цього вниз, а тільки опустити погляд. Підняти погляд вдруге вона не могла. Артем казав, щоб вона її не боялась… але як це зробити?
— Наречена, кажеш? Дуже цікаво. Як надовго?
— Доки не стане дружиною, — Артур підійшов до кавоварки. — Каву будеш?
— Буду. І коли ця радісна подія? Мені замовляти сукню чи вийде, як минулого разу? Не варто й ворушитись? — Лідія презирливо посміхнулась, не відводячи очей від Злати. Вона вже розгледіла шрами на обличчі й шиї дівчини. Рук вона ще не бачила, бо Злата тримала їх під столом, але чула, що руки теж у шрамах. Що Артур в ній знайшов? Після тих гарненьких, як лялечки, дівчат, він знайшов собі оце страхопудало...
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Межі пристойності, Лана Вернік», після закриття браузера.