Читати книгу - "Талiсман"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Я повернуся, — сказав Джек. — Обіцяю. Та спершу маю роздобути дещо. Можна мені десь сісти? Я смертельно втомився.
Річард кивнув на своє ліжко, а тоді звичним для себе жестом показав на стілець біля столу, який був ближчим до Джека. У коридорі загримали двері. Біля Річардових дверей лунали гучні голоси і стукіт багатьох ніг.
— Ти читав що-небудь про «Дім Сонця»? — запитав Джек. — Я там був. Двоє моїх друзів померли там і, уяви собі, Річарде, другий був вовкулакою.
Обличчя Річарда напружилося.
— Ну що ж, це цікавий збіг, бо…
— Я справді був у «Домі Сонця», Річарде.
— Я так і зрозумів, — сказав Річард. — Гаразд. Я за півгодини повернуся і принесу щось поїсти. А тоді я маю розповісти тобі, хто живе по сусідству. Але то все побрехеньки Сібрук-Айленда, правда ж? Скажи чесно.
— Ага, гадаю, так і є. — Джек зняв з плечей пальто Майлса П. Кайґера і повісив його на спинку стільця.
— Я повернуся, — сказав Річард.
По дорозі до дверей він непевно махнув Джекові. Джек зняв черевики і заплющив очі.
3
Розмова, на яку Річард натякнув фразою «побрехеньки Сібрук-Айленда» і яку Джек пам’ятав не гірше за друга, відбулася останнього тижня їхньої останньої подорожі на однойменний курорт.
Доки Філ Сойєр був живий, дві родини майже щороку їздили разом у відпустку. Наступного літа по його смерті Лілі Сойєр і Морґан Слоут спробували підтримати традицію і забронювали для всіх чотирьох місця в старому готелі у Сібрук-Айленді у Південній Кароліні, де раніше вони проводили одні зі своїх найкращих літніх відпусток. Експеримент не вдався.
Хлопці звикли проводити час у компанії один одного. І до місць на кшталт Сібрук-Айленда вони також звикли. Річард Слоут і Джек Сойєр бігали по готелях курорту і по широких розпечених пляжах усе дитинство — але тепер атмосфера таємничим чином змінилася. Несподівана серйозність і ніяковілість увійшли в їхні життя.
Смерть Філа Сойєра змінила барви майбутнього. Того, останнього, літа на Сібруці Джек почав відчувати, що, можливо, і не захоче сидіти на стільці за батьківським столом — він хотів від життя більшого. Більшого, ніж що? Він знав — це була одна з тих небагатьох речей, які Джек знав напевно, — що це могутнє «більше» пов’язане з Дивовиддями. І коли він відчув це в собі, то побачив дещо інше в Річардові: його друг не міг осягнути це «більше», але, вочевидь, йому хотілося іншого. Річард хотів меншого. Річард не бажав нічого, чого не міг би поважати.
Джек і Річард разом вешталися тими повільними годинами, які складають буття хороших курортів між ланчем і коктейлями. По суті, зайшли вони недалеко — лишень піднялися на порослий соснами пагорб позаду готелю. Знизу виблискувала вода прямокутного готельного басейну, у якому плавно і старанно плавала туди-сюди Лілі Кавано-Сойєр. За одним зі столиків за басейном сидів батько Річарда, вбраний у великий мохнатий халат і капці на босі білі ноги. Він поїдав «клубний» сандвіч[210] і водночас тримав у другій руці переносний телефон, по якому обговорював справи.
— Це те, що ти хочеш робити? — запитав Джек у Річарда, який умостився поруч і тримав у руках — як завжди — книжку. «Життя Томаса Едісона».
— Чого я хочу? Коли виросту, ти маєш на увазі? — Здається, питання трохи збентежило Річарда. — Гадаю, це цікаво. Не знаю, хочу я цього чи ні.
— А ти знаєш, чого ти хочеш, Річарде? Ти завжди кажеш, що хочеш бути хіміком-дослідником, — сказав Джек. — Чому ти так кажеш? Що це означає?
— Це означає, що я хочу бути хіміком-дослідником, — усміхнувся Річард.
— Ти ж знаєш про що я, правда? Яка мета бути хіміком-дослідником? Гадаєш, це буде весело? Гадаєш, зможеш вилікувати рак і врятувати мільйони людських життів?
Річард глянув на нього абсолютно щиро. Його очі здавалися трішки більшими через окуляри, які він почав носити чотири місяці тому.
— Не вірю, що я колись зможу вилікувати рак, ні. Та, зрештою, це і не мета. Мета — з’ясувати, як працюють речі. Важливо, що всі вони діють у впорядкований спосіб, хай би який вигляд воно не мало, і ти можеш дослідити це.
— Порядок.
— Ага, чому ти так посміхаєшся?
Джек вищирився.
— Ти зараз подумаєш, що я божевільний. Я хотів би знайти щось таке, що змусить усіх цих багатих хлопців, що ганяють м’ячики для гольфа і горланять по телефону, здаватися хворими.
— Вони вже скидаються на хворих, — відповів Річард, зовсім не маючи наміру жартувати.
— А ти не думаєш, що в житті є щось більше, ніж порядок? — Він глянув на невинне і скептичне обличчя Річарда. — Ти б не хотів трішки магії, Річарде?
— Знаєш, часом мені здається, що ти прагнеш хаосу, — сказав Річард, трохи зашарівшись. — І, думаю, ти насміхаєшся з мене. Бо якщо ти хочеш магії, то ти вщент руйнуєш те, у що я вірю. По суті, ти руйнуєш реальність.
— А може, є більше ніж одна реальність.
— Звісно, в «Пригодах Аліси в Дивокраї»! — відповів Річард, починаючи сердитися.
Він побіг між соснами, і Джек уперше збагнув, що розмова про його ставлення до Дивовидь розлютила друга. На своїх довгих ногах Джек швидко наздогнав Річарда і опинився поруч.
— Я не насміхався з тебе, — сказав він. — Просто мені було цікаво, чому ти завжди кажеш, що хочеш бути хіміком.
Річард спинився і розсудливо зиркнув на друга.
— Просто годі доводити мене до сказу такими вигадками, — сказав Річард. — Це просто побрехеньки Сібрук-Айленда. Дуже важко бути одним із шести чи семи нормальних людей у всій Америці і без усвідомлення, що у твого найкращого друга зірвало дах.
Відтоді, варто Джекові було завести мову про щось химерне, Річард миттєво все відкидав, називаючи це «побрехеньками Сібрук-Айленда».
4
До часу, коли Річард повернувся з їдальні, Джек уже прийняв душ. І з мокрим волоссям, що прилипло до голови, ледаче роздивлявся книжки на Річардовому столі. Коли Річард прочинив двері й зайшов у кімнату, тримаючи в руках засмальцьовану паперову серветку, обгорнуту
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Талiсман», після закриття браузера.