Читати книгу - "Острів Дума"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Він каже, що це трапилось лиш раз. — Її голос впав до ледь чутного шепоту. Ноги перестали хлюпатися і безвільно зависли під водою. — Він сказав, що вона до нього приставала. Ну, розумієш, кінець кінцем...
Авжеж. Так завжди й буває. У романах і в кіно принаймні. Можливо, іноді навіть в реальному житті. Тільки від того, що його пояснення було дуже схоже на брехню заради самовиправдання, воно не конче було нею.
— Це та дівчина, з якою він співає?
— Бриджіт Андрейсон, — кивнула Ілса.
— Та, в котрої поганий віддих.
Млява посмішка.
— Пригадую, не так давно ти мені казала, що він мусить зробити вибір.
Довге мовчання. Відтак:
— Це так складно.
Ще б пак. Це вам пояснить будь-який п’яниця в барі, котрого вигнала з дому жінка. Але я мовчав.
— Він їй сказав, що не хоче з нею більше бачитися. І всі дуети з нею скасовуються. Я знаю про це точно, я шукала останні рецензії на них в Інтернеті. — Вона зашарілася при цьому, але хіба я міг їй докоряти. Я й сам на її місці теж шукав би. — А коли містер Фредерікс, це їхній тур-директор, сказав, що відішле його додому, Карсон відповів йому, що хай робить як заманеться, але він не співатиме більше з тією блондинистою святою курвою.
— Саме такими словами й сказав?
— Батечку, він же баптист, — сяйнула вона усміхом. — Це я тобі перекладаю з його мови. Отже, Карсон уперся, а містер Фредерікс поступився. Для мене це очко на рахунок Карсона.
«Так,— подумалось мені, — але він все одно зрадник котрий називає себе Смайлі». Я взяв її за руку:
— Що ти збираєшся робити далі?
Вона зітхнула. З хвостиком на голові вона скидалася на одинадцятирічну, зітхання прозвучало, мов від сорокарічної.
— Я й сама не знаю. Я вся розгублена.
— Тоді дозволь мені тобі допомогти. Дозволяєш?
— Давай.
— Поки що тримайся від нього подалі, — сказав я, враз усвідомивши, як дуже мені цього хотілося. Та понад те. Згадавши про картини «Дівчина і Корабель» — особливо про дівчину у човні — я хотів просити її не розмовляти з незнайомцями, тримати фен для волосся подалі від ванни і робити пробіжки тільки навкруг коледжу. Ніколи не ходити в темряві через парк Роджера Вільямса[342].
Вона дивилася на мене питально, і я спромігся оговтатись:
— Повертайся в коледж...
— Я якраз хотіла з тобою це обговорити...
Я кивнув і стиснув її руку, даючи зрозуміти, що ще не все сказав.
— Закінчи цей семестр. Здай іспити. Хай Карсон завершить своє турне. Так ти отримаєш бачення перспективи, потім можеш з’ясовувати з ним стосунки... розумієш, що я хочу сказати?
— Так... — Вона все зрозуміла, але переконаності в її словах не чулося.
— Коли ви знов зустрінетеся, хай це буде на нейтральній території. Я не для того, щоб тебе збентежити, але оскільки ми тут поки що самі, все ж таки скажу. Ліжко — не нейтральна територія.
Вона задивилася вниз на свої плаваючі ступні. Я простягнув руку й обернув її лицем до себе.
— Коли проблеми ще не вирішено, ліжко — це поле битви. Я навіть вечеряти не піду з людиною, з котрою не маю з’ясованих стосунків. Зустрінься з ним... та хоч би в Бостоні. Сядьте на лаві десь у парку. Розберися сама зі своїм ставленням до нього, і хай він розбереться, як ставиться до тебе. А вже тоді підіть десь разом. Повечеряйте. Сходіть на гру «Ред Сокс». Або лягайте в ліжко, якщо вважаєш, що так годиться. Те, що я не бажаю нічого знати про твоє сексуальне життя, не означає, ніби я вважаю, що в тебе його нема.
Як же вона полегшила мені настрій свої дзвінким сміхом. На її сміх звідкілясь вигулькнув заспаний офіціант, питаючи в нас — чи не бажаємо ми кави? Ми бажали. Коли він пішов по каву, Ілса заговорила.
— О’кей, татуню. Прийнято. Я так і так збиралася тобі сказати, що сьогодні після обіду мушу повертатися. В мене письмова з антропології наприкінці цього тижня, тож треба попрацювати на семінарах, ми там створили робочу групу, назвалися «Клуб Невмирущих», — і запобігливо перепитала мене: — Гаразд, тату? Я знаю, ти сподівався на кілька днів, але тепер таке трапилося з твоїм другом, з тою леді...
— Гаразд, золотко, все нормально.
Я поцілував її з кінчик носа, сподіваючись, що зблизька вона не помітить моєї радості — радості від того, що вона приїхала на відкриття виставки, радості від того, що ми з нею з самого ранку спілкуємося удвох, і найбільшої радості від того, що вона відлетить на тисячу миль північніше від Думи ще до того, як на острів зійде ніч. За умови, якщо вона замовила собі квиток на рейс, так воно й буде.
— А як щодо Карсона Джонса?
Ледь не цілу довгу хвилину вона сиділа мовчки, бовтаючи босими ногами у воді. Відтак підвелася і взяла мене за руку, допомагаючи встати мені.
— Гадаю, ти маєш рацію. Я йому скажу, якщо в нього серйозне ставлення до наших з ним стосунків, він мусить почекати до 4 липня.
Тепер, коли вона прийняла рішення, очі її знову сяяли.
— Таким чином я матиму час до кінця семестру, а потім ще місяць літніх канікул. А він доспіває останній концерт в «Коров’ячому палаці» і матиме повно часу, щоб з’ясувати, чи дійсно в нього все скінчено з тією блонді, як йому здається. Такий варіант тобі годиться, батечку мій дорогенький?
— Абсолютно в яблучко.
— А оно й наша кава, — сказала вона. — Залишається питання, скільки залишилося ще до сніданку?
— 2 —
Ваєрмен не був присутнім на післясвятковому сніданку, хоча сам же й резервував заздалегідь в готелі бенкетний зал на час з восьмої до десятої. Я очолював стіл, за яким сиділо більше двох дюжин друзів і членів родини, переважно з Міннесоти. Подія була з
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Острів Дума», після закриття браузера.