Читати книгу - "Острів Дума"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Якщо Елізабет його і впізнала, виду вона не подала. Я пхав її повільно вперед, а корабель виростав і наближався, його чорні щогли стирчали, мов пальці, його вітрила висіли, мов мертва плоть. Пекельне небо просвічувало крізь діри в парусині. Тепер його ім’я на корпусі читалося як ПЕРСЕ. Там мусило бути більше літер — там було для них місце — але якщо навіть так, вони ховалися в тіні. На картині «Дівчина і Корабель №6» (тепер судно нависало над човном) маленька дівчинка була одягнена у щось на кшталт синьої майки з жовтим викотом. Волосся тут у неї було ближче до оранжевого кольору. Це була єдина дівчина в човні, особи якої я не міг розпізнати. Можливо, це була Ілса, як і на інших... але я не мав впевненості. На цій картині вперше на воді з’явилося кілька трояндових пелюсток (плюс самотній жовто-зелений тенісний м’ячик з видимими на ньому літерами DUNL), а на палубі безладне скопище мотлоху: високе дзеркало (відбиток зорі плавав у ньому, як кров), дитячий коник-гойдалка, моряцький рундук, купа взуття. Ці ж речі були на картинах №7 і №8, але додалося й кілька нових: поставлений під фок-щоглу дівчачий велосипед, купа автопокришок на кормі, великий пісочний годинник посередині судна. В ньому теж віддзеркалювалося сонце і тому він здавався наповненим не піском, а кров’ю. На останній картині з’явилося ще більше трояндових пелюсток між човном і ПЕРСЕ. І тенісних м’ячиків також, їх тепер там плавало штук шість. А на шиї у коника-гойдалки з’явився вінок з квітів. Я ледь не відчував їхній сморід у застиглому повітрі.
— Господи-Боже, — прошепотіла Елізабет, — як вона посильнішала.
Весь колір з її обличчя щез. Вона вже не виглядала на вісімдесят п’ять, вона тепер виглядала на двісті.
— Хто? — хотів я її спитати, але звука не вийшло.
— Мем... міс Істлейк... не варто вам так перейматися, — сказала Пам.
У мене нарешті прорізався голос:
— Хтось, принесіть їй води, будь ласка.
— Тату, я зараз принесу, — озвалася Ілса.
Елізабет невідривно дивилася на «Дівчину і Корабель №8».
— Ти багато впізнав отого... отих сувенірів? — спитала вона.
— Я? Ні... моя уява... — на цім я замовк, дівчина у човні на полотні №8 не була сувеніром, бо вона була Ілсою. В зеленій сукні з перехрещеними на оголеній спині бретельками вона видавалася недоречно сексуальною для маленької дівчинки, але тепер я знав чому: цю сукню Ілса нещодавно собі замовила за поштовим каталогом, а Ілса вже не була маленькою дівчинкою. Натомість, тенісні м’ячі залишалися для мене загадкою, а дзеркало й автопокришки не означали нічого. І я не мав певності, що притулений до щогли велосипед був належав Тіні Гарібальді, хоча боявся, що так воно й є... а в глибині серця точно знав, що так воно й є.
Жахливо холодні пальці Елізабет зімкнулися на моїм зап’ясті:
— На цій останній нема кульки.
— Я не розумію, що ви...
Вона вчепилася в мене ще міцніше.
— Ти розумієш. Ти чудово розумієш, про що я кажу. Виставка розпродана, чи ти, Едгаре, вважаєш, ніби я сліпа? Кулька є на рамах всіх картин, які ми вже подивилися, включно з №6, де в човні зображена моя сестра Аді, — а на ось цій картині кульки нема!
Я оглянувся на картину №6, де дівчина в човні мала оранжеве волосся.
— Це ваша сестра.
Вона не звернула уваги на моє запитання. Гадаю, вона його навіть не почула. Її увага цілком була прикута до картини «Дівчина і Корабель №8».
— Що ти збираєшся з нею робити? Забрати її назад? Ти збираєшся знову її привезти на Думу?
Голос її дзвенів посеред галерейної тиші
— Мем.., міс Істлейк... вам ні в якому разі не варто так збуджуватися, — повторила Пам.
На драглистому обличчі Елізабет спалахнули вогнем її очі. Вона втопила свої нігті в моє кістляве зап’ястя.
— А далі що? Поставиш її поряд з тією, яку вже розпочав?
— Я не розпочинав нової картини...
Чи, може, розпочинав? Пам’ять знову грала зі мною в піжмурки, як завжди в стресові моменти. Аби хтось зараз зажадав почути від мене ім’я бойфренда моєї старшої дочки, я, певне, сказав би, що цього француза звуть Рене. Як Магріта[334]. Гаразд, мара перемогла, по графіку у мене зараз кошмар.
— Ту картину, де човен порожній?
Я не встиг промовити цих слів, крізь натовп прорвався Джин Гедлок, а слідом за ним Ваєрмен, слідом за котрим Ілса зі склянкою води в руці.
— Елізабет, нам треба йти звідси.
Він хотів взяти її за руку, вона відмахнулася. Наступним помахом вона вибила у Ілси пропоновану їй склянку з водою, та відлетіла геть і, вдарившись об порожню стіну, розсипалась на друзки. Хтось скрикнув, а якась жінка, як не дивно, захихотіла.
— Ти бачиш коника-гойдалку, Едгаре? — вона простягнула руку, та жахливо тремтіла. Нігті в неї були помальовані коралово-рожевим лаком, певне, Анна-Марія постаралась. — Ця гойдалка належала моїм сестрам, Тесі й Лорі. Вони її любили. Вони таскали цю чортівню за собою повсюди. Вона залишилася стояти біля Рампопо — так вони називали свій ляльковий театр на бічній галявині — коли вони потонули. Мій батько не міг на неї дивитися. Він кинув її у воду під час заупокійної служби. Разом з вінком, зрозуміло. Отим, що висить на шиї коника-гойдалки.
Запала тиша, порушувана тільки скреготом її хрипкого дихання. Забула про свої нотатки Мері Айр, вона стояла з широко розплющеними очима, тримаючи блокнота в повислій уздовж стегна руці. Іншою рукою вона прикривала собі рота. Відтак Ваєрмен вказав на двері, хитро замасковані коричневою шорсткою мішковиною. Гедлок кивнув. І раптом поряд опинився Джек, і саме Джек став тут головним, і він промовив, вхопившись за руків’я її візка:
— Ми миттю виберемося звідси, міс Істлейк. Не хвилюйтеся.
— Поглянь на кільватерну смугу! — заволала до мене Елізабет, назавжди зникаючи з очей публіки. — Заради Бога, хіба ти не бачиш, що ти намалював?
Я подивився на картину. І вся моя родина подивилась.
— Там нічого нема, — сказала Мелінда і підозріливо поглянула на двері, за якими щойно зник Джек з Елізабет. — Вона чокнута, чияк?
Ілса витяглася навшпиньки, щоб краще роздивитися.
— Тату, — промовила вона нерішуче. — А там, у воді, то хіба не обличчя?
— Ні, — відповів я рішуче, сам
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Острів Дума», після закриття браузера.