Читати книгу - "Iсторичнi есе. Том 1"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Важливе значення мала його стаття “Єврейське питання на Україні” (“Еврейский вопрос на Украине”), що з’явилася 1882 р.[478]. Це була відповідь Драгоманова на хвилю єврейських погромів на Україні у 1881–1882 роках. Перша частина статті — це огляд російської політики щодо єврейської меншості з часу приєднання 1793 р. Правобережної України. “Не можна не здивуватися з наявності різних мірок у політиці російського уряду стосовно євреїв в українських і в великоросійських областях, особливо за часів Катерини II, нищительки всіх автономних установ в українських областях”[479]. Драгоманов доводив, що смуга осілості була головною причиною надмірної концентрації євреїв на Україні, і що відповідальність за українсько-єврейське напруження має нести російська держава. Він висловлював обурення тими представниками українського руху, які “підтримують суворіно-аксаківські [Суворін і Аксаков — реакційні російські журналісти] софізми на користь обмеження права євреїв проживати в усій Росії...”[480]. Драгоманов уважав, що збереження смуги осілості суперечить не лише гуманним принципам, але й українським національним інтересам, які вимагали розсіяння українського єврейства по інших областях Російської імперії.
Далі Драгоманов звернувся до прокламації, яку видав до українського народу з приводу єврейських погромів Виконавчий комітет революційної партії “Народна воля”. Прокламація була написана українською мовою. Вказуючи на експлуатацію українських мас “єврейськими куркулями” вона схвалювала погроми, але радила селянам бунтувати не лише проти євреїв, але також проти землевласників, чиновників та царя. Драгоманов зауважував, що деякі згадані в прокламації факти були “в основному правильними”, але “зовсім непростиму сторону цієї прокламації становить повне забуття того, що серед побитих євреїв є не тільки бідняки (у багатьох місцях, особливо у містах, постраждали по суті лише бідняки), але й люди такої самої продуктивної чорної праці, як і християни селяни та ремісники”[481].
Додамо, що в іншій статті, написаній приблизно в той самий час, і присвяченій загальним питанням революційної стратегії, Драгоманов назвав прокламацію Виконавчого комітету “необдуманою”. Він також указував, що стихійні народні бунти неминуче мусили “мати тільки негативне значення” через низький освітній і громадянський рівень мас[482].
Друга половина статті “Єврейське питання на Україні” містить соціологічні та психологічні зауваги стосовно українсько-єврейських узаємин. На думку Драгоманова, “євреї на Україні являють собою (одночасно) і націю і релігію, і стан” (“сословие”)[483]. Як національність, вони відрізнялися від решти населення певними характерними рисами у фізичному та ментальному складі й окремою мовою — ідиш. Їхню національну окремішність посилювала їхня релігія — іудаїзм. Крім того, “євреї тут [в Україні] майже всі належать до станів т. зв. міських (навіть ті, що живуть у селах), і між ними — переважно до станів, які самі не виробляють вартостей”[484]. Наводячи різноманітні статистичні дані, Драгоманов показував, що за своїми заняттями більшість українських євреїв були дрібними торговцями, корчмарями, крамарями, посередниками тощо. Він доходив висновку, що “єврейська нація на Україні є... великою мірою паразитний стан... У таких місцевостях поняття “експлуататор” і “жид” стали у народній мові синонімами”[485]. В іншій статті, написаній у той самий період, Драгоманов дещо видозмінив цю різку думку, заявивши, що лише одну третину українського єврейства треба розглядати як “експлуататорів”, другу — як “робітничий клас”, а останню третину — як невизначену проміжну групу[486].
Драгоманов добре усвідомлював, що більшість євреїв на Україні були бідні, багато з них жили в злиднях. Але він твердив, що навіть єврейські злидарі не мали почуття солідарності зі своїми сусідами-християнами, що належали до робітичного класу, а радше солідаризувались із заможними одновірцями, яким вони служили як агенти та посередники. “...Всі євреї в Україні вважають себе станом, вищим над мужиками-українцями. “Мужик (хлоп або хохол) — дурень, хлоп — гадюка, свиня”, — нам доводилось чути від найбідніших євреїв, а також вислови, які свідчать, що євреї залічують себе до панських класів, разом із дворянами, — відмінних від селян”[487].
Українсько-єврейські взаємини були обтяжені почуттями взаємної образи й кривди. Пам’ять про різанини, якою супроводжувалися козацько-селянські повстання XVII–XVIII століть, у поєднанні з дискримінацією, якої вони зазнавали самі, зробили євреїв надмірно чутливими, схильними до клановості, а часто — безтактними й зарозумілими. З другого боку, українці пам’ятали, що за часів панування польської аристократії євреї були інструментом соціально-національного гноблення. Багато українських народних пісень розповідало про кривди, що їх заподіяли козакам польські пани і їхні управителі євреї. А тепер вони служать іншій системі гноблення. “Як орендарі корчом і збирачі податкових боргів, євреї є тепер агентами фіску”[488]{88}.
У статті “Єврейське питання на Україні” мала ще бути й третя завершальна частина, з практичними пропозиціями щодо виправлення становища, але вона залишилась ненаписаною. Драгоманівські ідеї про те, як підійти до розв’язки українсько-єврейської проблеми можна визбирати з численних уривків, розкиданих по його творах[489].
Драгоманов відзначав, що багато учасників російського та польського соціалістичного руху були євреями за походженням. Але це були ті засимільовані євреї, які втратили зв’язок зі своїм народом і через те не були спроможні впливати на нього і вести його. “Ось чому для соціалістів ураїнської області справою особливої важливості є організація пропаганди, яка мала б за мету, з одного боку, відділити робітничі єврейські маси від єврейських капіталістів, а з другого — об’єднати єврейських робітників із робітниками інших племен”[490]. Де вимагало утворення єврейських соціалістичних організацій і, перш за все, соціалістичної преси ідишем — розмовною мовою євреїв. Що ж до далекосяжної перспективи, то Драгоманов уважав, що, хоча еміграція може ослабити напруженість, більшість єврейського населення України залишатиметься на місці[491]. Очевидно також, що він не вірив, буцімто єврейську проблему розв’яже асиміляція. Розв’язка, яку він собі уявляв, була тісно пов’язана з його загальною політичною філософією. Драгоманов був ревним федералістом, і федералістична ідея була наріжним каменем його програми майбутнього розвитку України та Східної Європи[492]. Він вірив, що волю української нації забезпечить або федералізація існуючих імперій, Росії та Австро-Угорщини, або, що менш вірогідно, утворення самостійної української республіки, організованої як федерація автономних громад та областей[493]. Драгоманов був твердо переконаний, що національні меншості, які проживають на українській землі — росіяни, поляки, німці, молдавани (румуни) і, звичайно, євреї — мають користуватися не лише рівними громадськими правами, але й культурною автономією. У тих громадах та районах, де національні меншості становили більшість або чималу частину населення даної місцевості, їхні мови повинні мати офіційний статус.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Iсторичнi есе. Том 1», після закриття браузера.