Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Методи виживання фактично були вбудованими у саму систему. Протягом переважної більшості часу табірна адміністрація не старалася вбивати в’язнів; керівництво просто намагалося виконувати неймовірні норми, встановлені московськими центральними плановиками. Внаслідок цього тюремники більш ніж охоче винагороджували в’язнів, які виявлялися для них корисними у досягненні цієї мети. Природно, що в’язні користувалися такою їхньою готовністю. Дві групи мали різні цілі — тюремники хотіли, щоб добувалося більше золота чи деревини, а в’язні прагнули вижити, — та часом вони знаходили спільні засоби у досягненні цих різних цілей. Кілька стратегій виживання особливо підходили як для в’язнів, так і для їхніх тюремників; далі наводиться їх список.
ТУФТА: ІМІТАЦІЯ ПРАЦІ
Написати просто про те, що таке туфта — іншими мовами це слово часто дуже неточно перекладають виразами на зразок «обман начальника», — завдання не з легких. Передусім тому, що такі методи були так глибоко закорінені в радянській системі, що було б не зовсім чесно говорити про них як про якусь унікальну рису ГУЛАГу[1285]. Не були вони унікальним атрибутом самого лише СРСР. Прислів’я комуністичної епохи «Ми вдаємо, що працюємо, а вони вдають, що нам платять» колись можна було почути на більшості мов країн Варшавського договору.
Більше того, «туфта» проникала фактично в усі аспекти праці — призначення на роботу, організація праці, обліковування результатів — і відбивалася фактично на всіх членах табірного суспільства, від найголовніших московських начальників ГУЛАГу до найнижчих табірних охоронців і найпригнобленіших в’язнів. Так було від самого початку ГУЛАГу до самого його кінця. Один популярний тюремний віршик належить до часу будівництва Біломорського каналу:
Без туфты и аммонала
Не построили б канала.[1286]
У роки, коли ця тема стала предметом суперечок, точилися вони і навколо питання, як тяжко працювали чи не працювали в’язні та скільки зусиль вони докладали чи не докладали для того, щоб не працювати. Протягом усього часу з моменту публікації 1962 року «Одного дня Івана Денисовича» Солженіцина серед широкого кола колишніх табірників, публіцистів та істориків немає одностайності щодо моральності табірної праці. Хоча б уже через саме те, що однією з головних тем повісті Солженіцина, яка відкрила цю дискусію, були намагання її героя уникнути роботи. Іван Денисович іде до лікаря, сподіваючись на звільнення через хворобу; мріє, щоб на кілька тижнів захворіти; дивиться на табірний термометр, сподіваючись на те, що виявиться надто холодно і можна буде не йти на роботу; із захопленням говорить про бригадирів, які «що не зроблено, доведуть, що зроблено»; відчуває полегшення, коли бригадир отримує добру «процентовку», незважаючи на те, що «півдня минуло, а нічого не зроблено»; краде на робочому місці стружку, щоб розтопити пічку в бараку; краде кашу на обіді. «Від роботи, — думає якось Іван Денисович, — коні дохнуть». Він намагається її уникати.
У роки після виходу в світ цієї книжки типовість зображення зека ставилася під сумнів іншими колишніми табірниками як з ідеологічних, так і з особистих причин. З одного боку, для тих, хто вірив у радянську систему — і тому також вірив у те, що «робота» таборів була цінною і необхідною, — «ледарство» Івана Денисовича виявилося образливим. Багато «альтернативних», більш «прорадянських» спогадів і літературних творів про табірне життя, опублікованих у Радянському Союзі відразу після появи «Івана Денисовича», навіть спеціально зосереджувалися на роботі тих, хто, незважаючи на несправедливість їхнього ув’язнення, залишилися вірними. Радянський письменник (та інформатор протягом усього життя) Борис Дьяков пише про інженера, що працює на здійснюваному ГУЛАГом будівництві біля Пермі. Цей інженер так поглинутий роботою, що, як каже він оповідачеві твору Дьякова, забуває, що він в’язень: «На якийсь час я так захоплююся роботою, що забуваю, ким став». Інженер у Дьякова став таким свідомим, що навіть потайки посилає до місцевої газети листа зі скаргою на погану організацію систем транспорту і постачання в таборі. Незважаючи на докори з боку начальника табору за таку необережність — поява в газеті імені в’язня була нечуваною річчю, — дьяковський інженер залишається задоволений тим, що «після статті становище трохи поліпшилося»[1287].
Погляди тих, хто керував таборами, навіть ще радикальніші. У розмові зі мною колишня табірна адміністраторка, яка побажала залишитися анонімною, з неприхованим гнівом говорила, що всі історії про погане життя в’язнів — просто неправда. Ті, хто добре працювали, жили дуже добре, казала вона, набагато краще від пересічних людей: вони могли навіть купувати згущене молоко — курсив мій, — яке було для пересічних громадян недоступним. «Тільки ті, хто відмовлялися працювати, жили погано», — розповідала вона[1288]. Такі погляди зазвичай не висловлюються публічно, проте є кілька винятків. Дружина співробітника НКВД Анна Захарова, лист якої в газету «Известия» публікувався у російській підпільній пресі у 1960-х роках, гостро критикує Солженіцина. Захарова пише, що вона «до глибини душі обурена» «Іваном Денисовичем»:
«Можна зрозуміти, чому герой цієї повісті, маючи таке ставлення до Радянської влади, ні на що не сподівається, крім лазарету для того, щоб якось уникнути спокутування своєї провини, шкоди, якої він заподіяв своїй Батьківщині, через працю… І чому то людині намагатися уникнути фізичної праці і зневажати її? Зрештою, для нас праця становить основу радянського суспільства, і саме через працю людина стає свідомою того, на що вона справді здатна»[1289].
Інші, не такі ідеологічні заперечення висувалися звичайними в’язнями. В. К. Ясний, який провів у таборах п’ять років на початку 1940-х, пише у своїх спогадах: «Ми старалися працювати чесно, а не через страх втратити пайки чи опинитися в ізоляторі… тяжка праця, а саме такою вона була в нашій бригаді, допомагала забути, допомагала відігнати тривожні думки»[1290]. Надія Улановська, яка відбула разом зі своєю матір’ю довгий табірний термін, пише, що її мати тяжко працювала «для того, щоб довести, що євреї й інтелігенція працюють не гірше за інших». (Однак про себе вона пише: «Я працювала, тому що мене примушували… Боюся,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.