Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Поза сумнівом, багато таких в’язнів вижили, тому що вони знайшли способи піднятися над іншими, виокремити себе з величезної маси голодних зеків. Десятки табірних прислів’їв і приказок відображають згубну дію на моральний стан цієї відчайдушної конкуренції. «Умри ти сьогодні, а я завтра», — говорить одна з них. «Людина людині вовк», — ще одна, її Януш Бардах використав для назви своєї книжки спогадів.
Багато колишніх зеків говорять про жорстокість боротьби за виживання і, як Зорін, згадують її дарвінівську природу. «Табір був великим іспитом нашої моральної сили, і 99 відсотків нас його не склало», — пише Шаламов[1275]. «Всього лише через три тижні більшість в’язнів були зламаними людьми, не цікавилися нічим, крім їжі. Вони поводилися як тварини, ненавиділи і підозрювали всіх навкруги, вважали вчорашнього друга конкурентом у боротьбі за життя», — пише Едвард Бука[1276].
Катерині Оліцькій, з її досвідом учасника дореволюційного соціал-демократичного руху, особливо жахливим видалося те, що вона сприйняла як аморальність таборів: якщо в’язні в тюрмах часто співпрацювали, сильніші допомагали слабшим, то в радянських таборах кожен в’язень «жив тільки для себе», обманював інших для того, щоб досягти хоч трохи вищого статусу в табірній ієрархії[1277]. Галина Усакова розповідає про те, як змінилася в таборі її особистість: «Я добре поводилася, мене добре виховали в інтелігентній сім’ї. Але з цими характеристиками ви не виживете, ви мусите загартуватися, ви навчаєтеся по-різному брехати і лицемірити»[1278].
Міркування Густава Герлінга докладніші, він пише про те, як новий в’язень поволі навчається жити «без жалю»:
«Спочатку він буде ділитися останнім шматком хліба із зеками, що дійшли межі голодного божевілля, під руку водити з роботи хворих на курячу сліпоту, кликати на допомогу, коли його товариш на лісоповалі відрубає собі два пальці на руці, потайки заносити у "мертвецьку" помиї від баланди і голови від оселедців; через кілька тижнів він, однак, виявить, що робить він усе це не з безкорисливого поклику серця, а через егоїстичне веління розуму — намагаючись у першу чергу врятувати себе і тільки потім інших. Табір, зі своїми звичками і звичаями, зі своєю системою підтримання зеків трошки нижче від межі людяності, немало допоможе йому в цьому. Чи міг він припустити, що можна принизити людину до такого ступеня, щоб вона викликала не співчуття, а огиду навіть у товаришів по нещастю? Як же жаліти куросліпів, коли бачиш, що їх кожного дня підштовхують прикладами, щоб не затримували повернення до зони, а в зоні самі зеки, що поспішають на кухню, нетерпляче зіштовхують їх з вузької табірної доріжки; як навідувати "мертвецьку", занурену у вечірні сутінки і гнильний сморід випорожнення; як ділитися хлібом з голодним, який завтра зустріне тебе в бараку божевільним нав’язливим поглядом?.. Значить, мав рацію слідчий, коли казав, що залізна мітла радянського правосуддя змітає у табори саме лише сміття…»[1279]
Такі думки не є унікальними для уцілілих у радянських таборах. «Якщо людям у рабстві пропонується певне привілейоване становище, — пише в’язень Освенціму Прімо Леві, — в обмін на зраду природної солідарності зі своїми товаришами, то можна бути певним: хтось цю пропозицію прийме»[1280]. Бруно Беттельгейм, теж стосовно німецьких таборів, пише, що старші в’язні часто поступово «приймали цінності і правила СС як свої власні», передусім щодо ненависті до слабших і нижчих за місцем у табірній ієрархії, особливо євреїв[1281].
У радянських таборах, як і в німецьких, кримінальні в’язні також з готовністю приймали дегуманізуючу риторику НКВД, називали політичних в’язнів «ворогами народу» і висловлювали огиду до доходяг з їх середовища. Перебуваючи у незвичайному становищі єдиного політичного в’язня на переважно кримінальному лагпункті, Кароль Колонна-Чосновський мав змогу дізнатися, що думають у кримінальному світі про політичних: «Неприємність у тому, що їх просто надто багато. Вони слабкі, брудні і тільки й хочуть, що їсти. Вони нічого не виробляють. Чому влада ними так переймається, один Бог знає…» Один кримінальний, пише Колонна-Чосновський, бачив у пересильній тюрмі в’язня із Заходу, вченого, університетського професора. «Я спіймав його на тому, що він — справді — їв напівгнилого плавця тріски. Я йому надавав, можеш уявити. Я запитав, чи знає він, що робить. А він отак просто відповів, що голодний… То я йому так дав по шиї, що він відразу ж почав блювати. Мені стає дурно, як я про це подумаю. Я навіть сказав про нього охороні, та той брудний старий наступного ранку вже вмер. Так йому й треба!»[1282]
Інші в’язні, як пише Варлам Шаламов, спостерігали, навчалися і наслідували:
«Молодий селянин, який потрапив в ув’язнення, бачить, що в цьому пеклі тільки урки живуть порівняно добре, на них зважають, їх остерігається всемогутнє начальство. Вони завжди одягнені, ситі, підтримують одне одного… Йому починає здаватися, що правда табірного життя — у блатарів, що тільки наслідуючи їх у своїй поведінці, стане він на шлях реального порятунку свого життя… Інтелігент-в’язень придушений табором. Усе, що було дорогим, розтоптано в прах, цивілізація і культура злітають з людини у найкоротший термін за лічені тижні. Аргумент суперечки — кулак, палиця. Засіб спонукання — приклад, зуботичина…»[1283]
Та, незважаючи на все, було б неправильно твердити, що в таборах не існувало жодної моралі, що доброта і щедрість були абсолютно неможливими. Цікаво, що навіть найпесимістичніші автори спогадів часто собі у цьому суперечать. Сам Шаламов, який зображенням варварства табірного життя у своїх творах перевершив усіх інших, в одному місці пише: «Я не буду добиватися посади бригадира, яка дає можливість залишитися в живих, бо найгірше у таборі — це нав’язування своєї (або чиєїсь чужої) волі іншій людині, арештантові, як я». Інакше кажучи, Шаламов являв собою виняток зі свого ж власного правила[1284].
З більшості спогадів також зрозуміло, що ГУЛАГ не був чорно-білим світом, у якому існували чітко проведені лінії, що відділяють рабів від господарів, а єдиним способом вижити була жорстокість. В’язні, вільні робітники і охоронці не тільки були елементами складної соціальної структури, але й сама ця структура, як ми вже бачили, постійно змінювалася. В’язні могли
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.