Читати книгу - "Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Я приіздив до Омеляновича, щоб цю Групу не вливати до Загродського, а до Вас. Потім я з Варшави приіздив, як були за Дністром, в Галич до Вас як представник Волинськой дівізіі і іздив до Петлюри з Нестеренком, щоб дозволили через Руминію іхать на повстання на Украіну. Коли були в таборах, мене Тютюнник визвав і я де якій час був при штабі в Тарнові. Як раз Ви тоді приіхали поранені із Руминіі і збірались назад. З Вами збірався Скляр і Пшонник».[758]
Далі Трохименко писав: побачивши, що Петлюра і Тютюнник роблять не так, як треба, він на свій страх і ризик 1921 року повернувся в Україну для повстанської праці. Був заарештований ЧК («перший час прийшлося відсидіти в ЧК»). За яких обставин звільнився, Трохименко резонно не вказує, бо саме тоді й був завербований. «Бачучі, що одними партизанськими отрядами багато зробить не можна… — писав він, — було поставлено питання, щоб всі, хто може, проникали в радянські інституціі. Через це я устроівся на службу до іх».[759]
Трохименко пише, що діяв незалежно «від Тарнівського штабу» і в зв’язку з цим «ми стали незалежні від Полскоі контр-розвідки».
На справу Трохименко «дивився так»: загальне повстання робити, лише коли «всі цівільні і військові інституціі будуть в наших руках. Закордон ми признаєм як моральну силу, котра ще жива в пам’яті наріду. Я дивлюсь, що закордон як активна сила — безсилий, що нам треба орієнтуватись на самих себе, себто: на нарід, але ж не губить його надіі на закордон».[760]
Далі Трохименко писав, що від Вищої Отаманської Ради (неіснуючої! — Ред.) прийняв «Черноморську группу», яка буцімто розбита на п’ять дівізій і об’єднала всі «партизанські отряди і повстанчеські організаціі». Знаючи, що Гулий-Гуленко — людина грандіозних планів, Трохименко й малює їх: «Звязалися з Польскими, Грузінскими і Врангелевскими організаціями. Маюця своі люди по всіх військових школах, штабах, на телеграфі, а також по всіх інстітуціях. Залізниці і бронепотяги від Єлисавета до Одеси і Терасполя в наших руках, ріжні продовольчі пункти, а також маєця своя тіпографія. Де в яких містах і Чека. Штаб Киівського Округа і Штаб Всіх Озброєних Сил Украіни постачают нас завдяки Врангелевцям необхідними документами і інформаціями… Пане Генерале! Присьпів час, коли через декілька неділь буде рішатись судьба нашого краю. У нас справа обстоіть гарно… Буде загальна нарада, а після неі загальний рух по всім терені України…
Всі, хто хоче бачить край вільним, повинні єднатись. Я не гонюсь за славою або Владою, для мене справа визволення України — все. Через це, коли Ви бажаіте ій добра і хочете допомогти нам, то прошу побалакать з начальником Штабу, а потім порадитись зі мною, як бути далі, щоб не роспиляти сил і не губить справу. Вся сила не в тих іменах, що колись працювали, а теперь спочивають за кордоном, а тих, що создали іх зараз тут, на праці. С пошаною до Вас полковник Гамалія. 1.08.1922 р.».[761]
У листі до Гулого-Гуленка провокатор переконував, що йому, Трохименку, буцімто підлягають холодноярські отамани, яким паралельно розповідали казки про робочі контакти «Чорноморської повстанчої групи» з отаманом Гулим-Гуленком. Знаючи про величезний авторитет генерала, чекісти хотіли використати його ім’я як принаду. «Повстанці»-чекісти обіцяли Ларіону Загородньому, що на «груповому з’їзді» в Звенигородці буде генерал Гулий-Гуленко. Загородньому навіть принесли — нібито від Гулого — коротку записку: «Пане Загородній, або праця, або (неясно. — Ред.) життя. Гулий-Гуленко».
Зрозуміло, що у Звенигородці на «з’їзді» отамани зустрілися не з командувачем Південної групи, а з чекістами. Після арешту ті показали їм фотографію Гулого-Гуленка. Отамани опізнали його. Це підтверджує «Записка по проводу Голові ГПУ України тов. Баліцкому» від «Полномочного представителя» на Правобережній Україні Євдокимова: «В дополнение предыдущему доношу: партия поименованных лиц в Киев благополучно доставлена… В отношении разговоров Ломгуненко могу успокоить Вас и Шумскаго: Гулый-Гуленко, тот самый, который командовал со стороны Румынии, Атаманами опознан. 1 октября 1922 года… ПП ГПУ Правобережья Евдокимов».[762]
Слідчий Наркомата юстиції Торчинський 16 березня 1923 року зазначав, що Гулий-Гуленко винним себе не визнав, пояснюючи, що метою його поїздок в Україну було бажання з’ясувати можливість для інтернованих скористатися амністією, а також бажання забрати сина. На допитах Гулий твердив, що на явки не заходив, бо перед тим дав наказ про їхню ліквідацію.
28 лютого 1925 року прокурор при НКЮ Крайній виніс обвинувачення Андрію Гулому-Гуленку, інкримінуючи ст. 58, 59 і 66, ч. 1 Кримінального кодексу. Справу передано на розгляд Надзвичайної сесії Харківського губернського суду «Центрального распорядительного совещания». Тим часом Андрій Гулий «содержался под стражей в Допре № 1».
Ось протокол № 2 від 2 березня 1925 р. засідання «Распорядительного Совещания» про справу № 3 зі звинувачення Андрія Гулого-Гуленка. Присутні: «врид. наркомюстиции и прокурор Республики тов. Шаргей, зампредсед. ГПУ тов. Карлсон, секр. тов. Сердовинский». Вирішили справу передати на розгляд Надзвичайної сесії Харківського губернського суду. Ось протокол закритого судового засідання Надзвичайної сесії Харківського губернського суду від 27 травня 1925 року. Голова — Горожанин, члени — Зуб і Кривець, секретар — Вольфсон. «При наблюдении прокурора Черниша, без участия сторон». На час суду Гулому було 39 років. Він визнав себе винним за ст. 58, ч. 1 та ст. 59, але за ст. 66, ч. 1 — ні. На суді Гулий говорив, що «НЕП вибив базу з-під ніг
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль», після закриття браузера.