Читати книгу - "Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Невдача Листопадового рейду 1921 року призвела до морального занепаду української еміграції. Та Андрій Гулий-Гуленко розумів необхідність продовження боротьби. Про це писав йому і Симон Петлюра. Головний отаман наголошував, що «ми зобов’язані продовжувати боротьбу» і падати духом не маємо права.
З метою з’ясування настроїв та потреб інтернованого воїнства Андрій Гулий відвідав всі румунські табори для інтернованих…
Песимізму додавало те, що посилилися темпи насильницької румунізації. В Бессарабії та Буковині почалися репресії проти українського населення, яке чинило спротив. «Всі класи населення Бессарабії, — зазначав Гулий-Гуленко, — не виключаючи і заможніх, однозначно настроєні проти Румунії».[754] Таке ставлення було реакцією на знавіснілу румунізацію українців: окупанти закривали українські школи і заводили свої навіть в селах, де жодна людина не розуміла румунської мови. Не дивно, що в Бессарабії почали виникати українські політичні організації — Поступовці, Ліга молоді України, Спілка української державності.
У лютому 1922 року в Бухаресті, в місії УНР, Андрій Гулоий-Гуленко зустрівся з Нестором Махном, проти якого колись бився за Катеринослав. Говорили про плани на майбутнє, адже кожний відчував потребу продовження боротьби. «З розмов з ним, — згадував Гулий, — я зробив висновок, що він дуже незадоволений своїм станом і не проти — під тим чи іншим приводом — повернутися до Росії. Визначеної мети у нього не було, що було видно з того, що він дуже серйозно говорив про необхідність повстання в Бессарабії проти Румун. На чолі цього б повстання, за його словами, охоче би став».[755]
Оскільки інформбюро закрили, то Гулий продовжив працю при місії УНР в Бухаресті. А з України долітали найрізноманітніші чутки, часто спростовуючи одна одну. Шквал обговорення викликало введення непу та оголошення «амністії», що дало декому надію на повернення додому. Але водночас доходили вісті про страхітливі репресії в Україні. Еміграція була дезорієнтована, старшини запитували у Гулого: що насправді відбувається на Батьківщині?
Дезорієнтацію української еміграції спричинило й те, що в УРСР почали відкриватись українські школи — і це на тлі арештів українських «мужів довір’я» на території, загарбаній Польщею (Волині, Холмщині, Галичині) та Румунією (Буковині і Бессарабії)… Гулий же здобув особливу довіру еміграції, зокрема військовиків. Саме від нього хотіли почути, що відбувається. Чи можна повернутися на Батьківщину? Що робити далі? «Центр ніяких директив не давав… — згадував Андрій Гулий. — В центрі тиша… Я вирішив на свою відповідальність здійснити подорож по Україні»[756] — щоб дати відповідь на питання еміграції, а головне, для себе: чи можливо в Україні підняти повстання? Була ще одна причина: Андрій Гулий хотів забрати свого сина, який жив у Новоархангельську в родині сестри Наталки.
У разі невтішних висновків під час поїздки Україною Гулий збирався виїхати з сином на постійне мешкання до Аргентини і працювати за фахом.
Отаман мав розмову з головою дипломатичної місії УНР у Румунії Костем Мацієвичем, і той дав згоду на подорож. І у травні 1922 року отаман відвідав Батьківщину. «Всі поїздки мої на Україну, — стверджував Гулий, — проводились на власний страх і ризик».[757] Під час небезпечної подорожі у нього різко піднялася температура. Побоюючись, що це тиф, Андрій терміново повертається в Румунію — у перші дні червня він уже був у Кишиневі. Але хвороба досить швидко минула.
Штаб Петлюри продовжував мовчати, стверджував Гулий-Гуленко, «ніяких вказівок не було». У червні в Бухаресті він на власну руку вів переговори з представниками румунського Генерального штабу про підтримку повстанської акції в Україні. Врешті Андрій Гулий вирішує продовжити поїздку по Україні. Це була фатальна помилка…
Разом із приятелем Цурканом переправився через Дністер у районі Дубоссар (с. Кривуляни). Засобів для існування не було. Довелося думати, як заробити. Закупили сто кіс і, торгуючи ними, їздили селами і містами. Таким чином побували на ярмарках в Одесі, Києві, Єлисаветграді. Вдалося, як зазначав пізніше Гулий, «побувати на залізничних лініях Одеса — Жмеринка, Вапнярка — Бобринська, Бобринська — Знам’янка, Знам’янка — Бірзула».
Перебуваючи на терені Холодного Яру та Чорного лісу, він не міг не навідатися до своїх друзів, які продовжували оперувати проти совєтської влади. В чекістських документах є згадки про те, що Гулий зустрічався з отаманами Ларіоном Загороднім, Мефодієм Голиком-Залізняком та Денисом Гупалом, хоча на слідстві вони заперечували це. Був він і на ст. Цвіткове, у Христинівці, Тальному, Голті… В Одесі, на нещастя, здибав свого старого знайомого — Діка, який перебував під наглядом ҐПУ. Так Гулий потрапив у поле зору чекістів. Він відразу викликав у них особливу увагу. Хоч Гулого чекісти не ідентифікували, але відчули, що це «крупна фігура». Було вирішено організувати цілодобове стеження. Все ж отаману вдалося зникнути. Тоді на ноги поставили все Одеське ҐПУ.
Заскочили Андрія 19 липня 1922 року в Одесі на вулиці Карангозової у будинку № 13. Під час затримання він назвався Василем Олексійовичем Свистунцем (Свистунцовим), але довго на цій версії не наполягав і врешті назвав своє справжнє прізвище. Це викликало справжню сенсацію не тільки в Одеському губернському ҐПУ, але й серед вищого керівництва окупованої України.
Ще на початку 1922 року чекісти з подачі колишнього петлюрівця Трохименка розпочали операцію з метою знищення українського підпілля в Холодному Яру та на прилеглих територіях. Планували інфільтрувати в підпілля агентів — колишніх петлюрівців, які мали виступати в ролі емісарів закордонного центру, з’єднати партизанські загони під єдиним командуванням, очолити їх, інспірувати «з’їзд отаманів», на якому за один раз обезголовити українське підпілля.
Чекісти вже налагодили агентурний зв’язок із загонами Загороднього, Голика-Залізняка, Гупала, Чорного Ворона (з-під Лебедина), Лютого та Чорного Ворона (Черненка). Зрозуміло, що, довідавшись про появу влітку 1922 року в Україні Гулого-Гуленка, чекісти скерували зусилля, щоб виловити і його. Колишній член Центральної Ради П. Трохименко, а тоді чекіст-провокатор «Гамалія», написав йому від імені фіктивного штабу неіснуючої Чорноморської повстанської групи листа з пропозицією співпраці. «Полковник Гамалій» писав Гулому-Гуленку:
«Пане Генерале! Я полковник арміі У.Н.Р. Трохименко Петро… Був в 1919 р. я, т. в. (обов’язки)
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль», після закриття браузера.