Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Штайнер знову налив собі повну склянку.
— Сто чортів, як від тебе пахне…
— Руді всі так пахнуть, любчику.
Молоточки застукотіли частіше. Кімната захиталася перед очима.
— Поле… — мовив Штайнер повільно, важко. — Вітер, ніч…
— Лягаймо вже, любчику, роздягайся.
— Відчини вікно.
— Таж воно відчинене, любчику! Іди сюди, й будемо щасливі.
Штайнер вихилив склянку.
— А ти була коли-небудь щаслива? — спитав він, упершись очима в стіл.
— Аякже! І не раз.
— Ет, помовч ти! Погаси світло.
— Та роздягнися ж спершу!
— Погаси світло, кажу!
Ельвіра послухалася. У кімнаті стало темно.
— Ну, лягай у постіль, любчику!
— Е ні! В постіль не ляжу. Постіль — це річ інша. Стонадцять чортів! Не ляжу.
Штайнер непевною рукою вилив у склянку рештки горілки. Кров бухала йому в голову. Дівчина перейшла кімнату, стала біля вікна й виглянула надвір. Слабеньке світло вуличного ліхтаря впало на її темні плечі. За її силуетом у вікні синіла ніч. Дівчина підняла руку до зачіски.
— Іди сюди, — хрипко сказав Штайнер.
Дівчина повернулась і підійшла темною невиразною тінню, ступаючи м’яко, беззвучно — стигла, як колос, пахуча, як тисяча жінок і ще одна…
— Маріє… — прохрипів Штайнер.
Дівчина засміялася грудним, ласкавим сміхом:
— От бач, любчику, який ти п’яний! Мене ж звуть Ельвірою.
8
Кернові пощастило продовжити свій дозвіл іще на п’ять днів, потім його вислали. Йому дали безплатний квиток до кордону, і там він прийшов на митницю.
— Без документів? — спитав чех-доглядач.
— Атож.
— Заходьте. Там уже є ваші. Години за дві можна буде рушати. Керн зайшов до митниці. Там сиділи й ждали ще троє — дуже блідий чоловік із жінкою та старий єврей.
— Добривечір, — привітався Керн.
Вони щось промимрили у відповідь.
Керн поставив валізу, сів і заплющив очі. Він стомився й хотів заснути, бо знав, що йти вночі доведеться далеченько.
— Ми перейдемо, — почув він голос блідого чоловіка. — Ось побачиш, Анно, перейдемо, і там усе буде краще.
Жінка мовчала.
— Ось побачиш, перейдемо, — знову забубонів чоловік. — Я певен. Та й чому б їм нас не пропустити?
— Бо ми їм непотрібні, — відказала жінка.
— Хіба ж ми не люди?
«Дурень ти, дурень», — подумав Керн. Засинаючи, він іще чув мурмотіння блідого.
Він прокинувся, коли митний доглядач прийшов, щоб відвести їх. Польовою дорогою вони вийшли до лісу, що чорною громадою здіймався на тлі темного неба.
Митник зупинився.
— Ідіть оцією стежкою, вона там далі звертає праворуч. А як вийдете на дорогу, повернете вліво. Ну, на все добре!
І він зник у темряві.
Четверо висланців якусь хвилину нерішуче постояли.
— Ну, і що нам тепер робити? — спитала врешті жінка. — Дорогу хто-небудь знає?
— Я піду попереду, — сказав Керн. — Я вже був тут рік тому.
Вони рушили в пітьму. Місяць іще не зійшов. Під ногами, невидна, вороже шаруділа волога трава. Нарешті їх прийняв під своє шумливе шатро ліс.
Вони йшли довго. Керн чув за собою кроки супутників. Зненацька попереду спалахнули електричні ліхтарики і чийсь грубий голос ревнув:
— Стій! Ані руш!
Керн рвонув убік. Він біг крізь темряву, наштовхувався на дерева, помацки пробирався далі, чуючи за собою тупіт чиїхось ніг. Набігши на ожинові зарості, він кинув свою валізу в саму гущавину й обернувся. Його наздоганяла жінка.
— Сховайтесь! — шепнув він їй. — Я злізу на дерево.
— Таж чоловік… От іще мені!..
Керн швиденько видряпався на дерево й сів у розвилці. Під ним лагідно шелестіло листя. Внизу, причаївшись, стояла жінка: він не міг бачити її, тільки відчував, що вона там стоїть.
Оподалік щось прогомонів старий єврей.
— А мені начхати! — відрубав грубий голос. — Без паспорта не пропущу, і квит!
Керн прислухався. Трохи згодом почув і голос блідого чоловіка, який щось відповідав жандармам. Отже, спіймано їх обох. Тієї ж миті під деревом зашелестіло. Жінка, щось мурмочучи, пішла назад.
Хвилинку було тихо. Потім між деревами замелькали промені ліхтариків. Кроки наближалися. Керн щільніше припав до стовбура. Рясне листя на нижчих гілках добре маскувало його.
Нараз почувся різкий, істеричний голос жінки:
— Він десь тут! Він на дерево зліз, отут-о!
Промінь ліхтарика ковзнув угору, і грубий голос гукнув:
— Злазьте! А то стрілятиму!
Керн іще мить подумав. Нічого не вдієш. Він зліз додолу. Промінь ліхтарика різонув очі.
— Паспорт?
— Якби в мене був паспорт, чого б я дерся на дерево…
Керн глянув на жінку, що виказала його. Вона аж трусилася од нестямної люті.
— Ач який хитрий! — засичала вона на нього. — Утекти, а ми щоб лишилися! Ні, хай усі лишаються! — вереснула вона. — Усі!
— Тихо! — гримнув жандарм. — Стати докупи! — Він освітив ліхтариком групку спійманих. — Вас би слід за Грати вкинути, ви це й самі знаєте! За нелегальний перехід кордону. Та шкода харчі на вас переводити. Гайда назад у Чехословаччину! Тільки затямте: вдруге стрілятимемо без попередження.
Керн розшукав у ожині свою валізу. Потім усі четверо мовчки, низочкою пішли назад. За ними йшли жандарми з ліхтариками. Власне, не жандарми, а якісь примари: адже біженці так і не побачили своїх ворогів, їх спіймали й гнали тепер назад самі голоси з темряви та сліпучо-білі кружальця ліхтариків.
Ясні кружальця зупинилися.
— Тепер чухрайте прямо! — звелів грубий голос. — Хто повернеться — дістане кулю!
Четверо біженців ішли не зупиняючись, поки світло не зникло за деревами.
Керн почув за спиною в себе тихий голос блідого чоловіка:
— Ви пробачте… то вона згарячу… Не гнівайтесь… вона, певно, вже й сама шкодує…
— А мені байдуже, — кинув Керн через плече.
— Та зрозумійте ж! — шепотів чоловік. — Це вона з переляку…
— Зрозуміти я можу. — Керн обернувся до нього. — Але пробачити — це для мене трохи важкувато. Я краще просто забуду.
Вийшовши на невеличку галявину, він зупинився. Супутники його теж зупинились. Керн ліг на траву, підклавши валізу під голову, інші троє зашепотілися. Потім жінка виступила вперед.
— Анно! — покликав її чоловік.
Жінка підступила до Керна й гостро спитала його:
— То ви не проведете нас назад?
— Ні, — відказав Керн.
— Як-то ні? Ах ви ж поганець! Це ж ви винні, що ми попалися!
— Анно! — знову покликав її чоловік.
— Нічого, нічого! — озвався Керн. — Відвертість — хороша річ.
— Встаньте! — крикнула жінка.
— Я лишаюсь тут. А ви як хочете. Отут зразу за лісом стежка, вона вас виведе до чеської митниці.
— Жидівський виплодок! — вереснула жінка.
Керн засміявся.
— Ще цього бракувало!
Блідий, щось шепочучи своїй непогамовній дружині, відтяг її вбік.
— Він же вернеться! — хлипала жінка. — Я знаю, він вернеться й перейде! Він повинен нас… Він не має права…
Чоловік помаленьку
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.