Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ні, угорського більш не хочу. Давай тепер доброї сливовиці.
Штайнер приніс пляшку й чарки.
— Налий і собі, — запросив столяр.
— Сьогодні більше не можу. Коли вип’ю ще хоч краплю, то вже не зупинюся, поки не нап’юсь як квач.
— Ну то напийся! — Столяр потер свій огірок. — Я теж нап’юся! Ти тільки подумай: третя дочка. Сьогодні вранці. Виходить акушерка й каже: «Поздоровляю, пане Блау! Третя здоровенька донечка». А я вже думав: ну, цього разу неодмінно хлопець буде! Три дівчини, а спадкоємця нема! Збожеволіти можна! Ну скажи, хіба не правда, Йоганне? У тобі ж душа людська, то мусиш мене зрозуміти!
— Ще й як! — притакнув Штайнер. — То, може, візьмемо більші чарки?
Столяр гепнув кулаком об стіл.
— Маєш рацію! Хай мене чортяка вхопить! Як в око вліпив! Більші чарки! Як це я сам досі не додумався?
Штайнер приніс більші чарки, й вони сиділи пили ще цілу годину. Столяр уже переплутав усе й почав плакатися, що його дружина народила троє синів. Нарешті, ледве спромігшись розплатитися, він з усією компанією почалапав до дверей.
Штайнер поприбирав, тоді налив собі ще повну склянку сливовиці й випив. У голові гуло. Він сів на стіл і трохи посидів, устромивши очі в скатерку. Нарешті встав і пішов до своєї комірчини. Там він розшукав серед речей фото дружини й довго дивився на нього. Від самого свого від’їзду він нічого про неї не чув. І не писав ні разу, побоюючись, що за її листуванням стежать. Він гадав, що вона послухалась і взяла з ним розлуку.
— Сто чортів! — Штайнер підвівся. — Може, вона давно живе з іншим, а мене забула! — Він роздер фотокартку надвоє й кинув додолу. — 3 цим теж треба покінчити. Бо пропаду. Я самотній чоловік, Йоганн Губер, ніякий я не Штайнер, і крапка!
Він випив іще чарку, потім замкнув двері й вийшов на вулицю. Недалеко від Рингу його зачепила якась дівчина:
— Ходімо зі мною, любчику!
— Ходімо.
Дівчина пішла поруч, допитливо поглядаючи скоса на Штайнера.
— Ти ж і не глянув на мене!
— Та чого там! — буркнув Штайнер, не підводячи голови.
— Авжеж, не глянув! Я тобі подобаюсь?
— Подобаєшся.
— Як це в тебе швидко виходить!
— А чого тут воловодитись! — кинув Штайнер.
Дівчина взяла його під руку.
— А що ти мені даси, любчику?
— Я там знаю… А що ти хочеш?
— Ти на цілу ніч?
— Ні.
— Двадцять шилінгів даси?
— Десять. Я ж кельнер, заробляю небагато.
— Щось ти не схожий на кельнера.
— Буває, чоловік не схожий на президента, а проте він якраз і є президент.
Дівчина засміялась.
— А ти веселий хлопчина. Я люблю веселих. Ну, про мене, хай і десять. У мене гарненька кімнатка… Ось побачиш, ти будеш щасливий зі мною.
— Ти ба… — буркнув Штайнер.
Кімнатка була таки справжнє кубельце: скрізь червоний плюш, порцелянові цяцьки, на столиках серветочки, на стільцях чохли. На дивані сидів цілий рядок плюшевих ведмедиків, карнавальних ляльок та матер’яних мавп. Над диваном висіла збільшена фотографія: фельдфебель у повній уніформі, вибалушені очі, нафарб-лені вуса.
— Це твій чоловік? — спитав Штайнер.
— Ні, це хазяйчин небіжчик.
— Певно, рада, що здихалась його, еге!
— Багато ти знаєш! — Дівчина розстебнула блузку. — Вона ще й досі за ним реве, такий був хлопчина. Як штик, розумієш?
— Чого ж вона тоді повісила його в тебе?
— У неї ще один портрет є. Більший, розфарбований. Звісно, тільки форма розфарбована, розумієш? Ходи сюди, розстебни мені гаплики на спині!
Штайнер відчув під руками тугі плечі. Він не чекав такого, бо знав іще зі своїх солдатських часів, які повії на дотик — м’які, в’ялі.
Дівчина кинула блузку на диван. Груди в неї були повні, пругкі, як і пасувало до міцних пліч та шиї.
— Сядь, любчику, — сказала вона. — Спочинь. У кельнерів та в нашої сестри завжди ноги болять.
Вона стягла з себе спідницю.
— Сто чортів! — вигукнув Штайнер. — А ти гарна!
— Та це мені вже не один казав… — Дівчина акуратно згорнула спідницю. — Будь ласка, якщо тобі неважко…
— Де там не важко!
Вона через плече озирнулась на нього:
— Ну, ти й жартун!
Штайнер не зводив із неї очей.
— Чого ти на мене так дивишся? — спитала дівчина. — Аж страх бере! — Господи, очі — як ножі! Що, давно не мав жінки, еге?
— Як тебе звуть? — спитав Штайнер.
— Тільки не смійся… Ельвірою. Це моїй матері так заманулося, їй весь час хотілось вибитися в пани. Ну, лягаймо.
— Ні, давай ще вип’ємо.
— А гроші в тебе є? — швиденько спитала вона.
Штайнер кивнув. Ельвіра, як була гола, підійшла до дверей і гукнула:
— Фрау Пошніг! Нам що-небудь випити!
Хазяйка прибігла вмить, наче вона стояла і підслухувала під дверима. Була вона кругленька, затягнена в чорний оксамит, червонощока, з блискучими очицями-ягідками.
— А яке в нас шампанське є! улесливо щебетала вона. — Як мед!
— Горілки! — буркнув Штайнер, не дивлячись на неї. — Сливовиці, кіршу, тирличівки — однаково.
Жінки перезирнулися.
— Кіршу, — сказала Ельвіра. — Того доброго, з верхньої полиці. Десять шилінгів, любчику.
Штайнер віддав їй гроші.
— Чого в тебе таке біле тіло? — спитав він.
— Гарне, еге? — Ельвіра крутнулась перед ним на всі боки. — Таке буває тільки в рудоволосих.
— О, а я й не примітив, що в тебе руде волосся, — здивувався Штайнер.
— Та я ж у капелюшку була, любчику! — Ельвіра взяла з хазяйчиних рук пляшку. — Вип’єте й ви з нами, фрау Пошніг?
— Коли ваша ласка… — Хазяйка сіла. — Добре вам живеться, панно Ельвіро! — Вона зітхнула. — А що мені, бідній удові… усе сама та й сама.
Бідна вдова вихилила чарку і зразу ж налила собі ще.
— Будьмо здорові, кавалере! — вона підвелася й кокетливо зиркнула на Штайнера. — Красненько дякую. Доброї вам ночі.
— Ти їй припав до смаку, любчику, — пояснила Ельвіра.
— Подай-но мені склянку, оту! — сказав Штайнер. Потім налив повну й випив.
— Господи! — Ельвіра стурбовано глянула на нього. — Не нароби тільки мені бешкету, соколику мій. Іще поб’єш що-небудь, а тут же все дороге!
— Сядь! — звелів їй Штайнер. — Біля мене.
— Може, краще поїдемо куди-небудь? У Пратер або ж до лісу.
Штайнер підвів голову. Зсередини, з мозку, м’якими молоточками стукав у очі хміль.
— До лісу? — перепитав він.
— Еге ж, до лісу. Або в поле, в жита. Адже ж літо.
— Поле… Літо… Чого це тобі поле на думку спало?
— А хіба що? — стурбовано зацокотіла Ельвіра. — Таж зараз літо, любчику. Улітку всі люблять ходити в поле, хіба не знаєш?
— Не ховай пляшки, не бійся, нічого я тут тобі не поб’ю. У поле, кажеш? Улітку?
— Авжеж,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.