Читати книгу - "Межі пристойності, Лана Вернік"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Артур погано спав цієї ночі. Відмова батька допомогти сприймалася набагато болючіше, ніж він очікував.
Прислухаючись до рівного дихання Злати поруч з собою, він іноді занурювався у дрімоту, але потім прокидався, і в голову знову лізли різні думки.
Розвиднілося. Обережно, щоб не розбудити своє спляче Сонечко він підвівся з ліжка і пішов на кухню.
Його телефон так і лежав вимкнений на столі. Увімкнув його, кавову машину… Почали приходити сповіщення про пропущені дзвінки. Потім перегляне, там половина точно від батька.
Шоста година ранку.
Натис виклик міського номеру бабусі. Просинається вона, як правило, рано, тому можна дзвонити.
— Алло, — почувся її досить бадьорий голос.
— Привіт, ба, — сказав він. Вийшло якось дуже сумно.
— Артуре? Це ти?
— Так, я.
— Щось мені не подобається оце твоє вітання, наче над могилою стоїш. Я ще не збираюся.
— Вибач, просто у мене тут дещо трапилося.
— Я слухаю…
— Батько вчора поставив мені деякі умови… я не погодився… Він відмовився мені допомогти зі Златою.
— От "серун", — буркнула бабуся. — Що ж він хотів?
— Щоб Злата жила в них, а не в мене…
— Що йому не подобається? Ти ж привів дівчину у ВЛАСНЕ житло, радів би, що в тебе життя налагоджується!
— Сказав, що до одруження нам не можна жити разом. Гріх, блуд і все таке інше.
— Який правильний став… Забув, певно, як з гуртожитку тікав, і до моєї Ліди у вікно ночами лазив, доки тебе їй не зробив! А тепер він типу про все покаявся, а йому там все пробачилось і він суне свого носа, куди його не просять. Святоша...
— Злата ще не знає про його відмову… а я не знаю як їй сказати і з ким її залишити. Можу, звісно, орендувати квартиру ближче до клініки… але хотілось би, щоб поруч з нею був хтось не чужий...
— Якщо її влаштує товариство трьох старих шкап, то ми з дівчатами її радо приймемо. Ти знаєш.
На задньому плані пролунала фраза:
— Це ти про себе кажи! Я — не шкапа! Я дама у цікавому віці!
— Приготуємо для неї маленьку кімнату і будемо пестити, як мале дитя, — продовжила бабуся, не зважаючи на фонове бурчання. — Може ви приїдете сьогодні? Познайомимось і вирішимо. Як тобі така ідея?
— На котру можна приїхати?
— Давай на обід. Десь так о першій ми чекатимемо на вас.
— Дякую, ба.
— Чекаю, — бабуся поклала слухавку.
Лілія Семенівна, бабуся Артура, жила в Києві, у провулку Артилерійському, 11, в чотириповерховому будинку 1933 року будівництва. Тихе місце — подвір’я будинку виходило прямо в парк “Нивки”. Правда, поруч з сусідньої вулиці до будинку впритул наблизилися новобудови, проте двір залишався ще тихим.
Трикімнатну квартиру на першому поверсі отримав її покійний чоловік, Леонід, ще до шлюбу з нею. Він був військовим, під час другої світової втратив ногу майже на рівні паху і дуже комплексував з цього приводу. Він не мав родини, тому брат з сім'єю вже потирали руки в очікуванні отримання спадку.
Леонід викладав в артилерійському училищі, хоча міг спокійно сидіти на пенсії. Міг, але самотність тисла на нього і він йшов до людей, а серед галасливих студентів і дні минали легше.
Познайомився він з Лілею, коли лежав у військовому госпіталі, де вона була на практиці від медучилища. У Леоніда в грудях був уламок, котрий з тодішнім рівнем медицини не було можливості дістати, і уламок час від часу нагадував про себе.
Гарненька молода медсестричка дуже подобалася пацієнтам. Леонід не був виключенням, але велика різниця у віці, майже 21 рік, стримувала чоловіка. Він пригощав дівчину різними смаколиками, охоче слухав її щебетання, іноді щось розповідав про себе.
Не бачити їхньої взаємної симпатії не міг хіба що сліпий. Почалися глузування й неоднозначні жарти, їм почали приплітати роман і різні притуляння по закутках, які вони собі, насправді, не дозволяли. Інформація про “негідну поведінку” дівчини досягла медучилища і її викликали “на килим”.
Молода наївна дівчина, почувши про себе ВСЕ, розплакалася. Коли прийшла в госпіталь і зустріла там Леоніда — спочатку втекла, але він знайшов дівчину і почав розпитувати про причину її смутку. Ліля розповіла йому абсолютно все, а він, неочікувано для дівчини, сказав, що оскільки все одно вже говорять, то давай так і зробимо. І покликав її заміж. Вона обіцяла подумати. Леонід їй подобався, але різниця у віці її лякала. Їй на той момент було лише 18, а Леоніду — вже 39.
Це був 1961 рік. За аморальну поведінку Лілю хотіли виключити з медучилища, почувши про це, Леонід одягнув парадну форму, всі свої нагороди і поїхав до медучилища, в якому навчалась Ліля. Відбулася дуже серйозна розмова з керівництвом. Її не виключили, а через місяць вони таки розписалися.
Поява в Леоніда молодої дружини дуже схвилювала його родичів, були різного роду претензії й відверті образи, але чоловік швидко позакривав усім роти і оберігав своє щастя до останнього подиху...
Ліля ніколи не шкодувала про свою згоду стати дружиною Леоніда. Він був дуже хорошим чоловіком і прекрасним батьком. Коли 1963 року народилась Лідія, мама Артура, то Леонід взяв на себе мало не всі обов’язки по догляду за дитиною, лиш грудьми не годував. Він ніколи не сподівався на щастя батьківства, і тут доля подарувала йому Лілю і маленьку донечку Ліду...
Проте… уламок, котрий сидів в грудях чоловіка, не дав насолодитися подружнім життям достатньо довго. Їхній шлюб протривав всього лише шість безмежно щасливих років... Коли Леоніда не стало — Ліля була вагітна вдруге. Смерть чоловіка, а також претензії родини його брата щодо квартири, суди і скандали, призвели до того, що другу дитину вона втратила…
Підтримку, несподівано для себе, Ліля знайшла в своїх сусідках. Олександра, чи то Леся і Геннефа, або коротко просто Гена. Жінки були старшими за Лілю майже на десяток років, також дружини офіцерів і, за збігом обставин, також медсестри. Вони допомагали їй пережити втрату чоловіка, війну з жадібними родичами, переоформлення чоловікової пенсії й пільг на себе, допомагали піклуватися про доньку, жартома називаючи малечу “донькою полку” і не давали впасти в депресію.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Межі пристойності, Лана Вернік», після закриття браузера.