Читати книгу - "Межі пристойності, Лана Вернік"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Артур зітхнув. Він розумів, що всі ці правильні й довгі промови призначались не стільки для його вух, скільки для Златиних. І вони їх досягли. Результат: дівчина вже готова вчинити так, як того хоче диякон. Артур поцілував її в куточок губ і, прихилившись своєю щокою до її щоки, зашепотів їй на вухо:
— Ти мені віриш?
— Так…
— Тоді, будь ласка, викинь подібні думки зі своєї голови і довірся мені. Не слухай те, що він каже… Він прагне, щоб ти відчула себе винною і підкорилася його дурним правилам і волі, а тобі це не потрібно… ти вільна робити те, що ти хочеш.
— Він бачитиме в мені блудницю все життя…
— Тебе більше хвилює кого бачитиме він чи я?
— Ти… — Злата обійняла його, і сльози таки знайшли вихід.
— Сонечку, будь ласка, не приймай жодного рішення, не поговоривши зі мною. Добре?
— Добре…
— Я зараз піду поговорю з батьком, а потім повернуся до вас. Ти дочекаєшся мене тут. Ми домовилися?
— Так…
Артур відхилився від неї, поцілував легенько її губи і підвівся.
— Лізо… — почав він.
— Злато, твій чай вже охолов, йди до мене, — сестра кивнула Артуру, обіцяючи приглянути, і направилась до Злати,— давай, на повний шлунок набагато краще обмірковувати бентежність життя. До речі, хочеш я покажу тобі, що, за сприяння Артура, зробили з моїм шрамом у клініці? Можливо, тобі теж будуть робити таке ж шліфування, як і мені. Можу поділитися досвідом.
Ця фраза зацікавила Злату, і вона перевела погляд на Лізу.
— Артуре, йди, я не буду тобі ще раз демонструвати свій бюст, давай, — дівчина поплескала брата по плечу і він пішов. Злата пересіла на диван, а Ліза розстебнула блузку і показала ледь помітну смужку між грудьми.
— Можна торкнутися? — несміливо запитала Злата.
— Так.
Злата обережно торкнулась ледь помітної смужки на тілі дівчини, котра виглядала як намальована: абсолютно без рельєфу. Рівна шкіра. Вона недовірливо поглянула на Лізу.
— А шрам був великий?...
— Так, як приклеєний дощовий черв’як. Спочатку його “почикали”, а потім, як зажив новий рубець, “шліфонули”. Було п’ять процедур з інтервалом у два-три тижні. Можна було ще, але я відмовилася, мене влаштовує те, що вийшло.
Злата, як зачарована, дивилась на ледь помітний шрам.
— Це диво…
— Я впевнена, що таке ж диво чекає і тебе, — Ліза усміхнулась і почала застібати ґудзики блузки.
Олексій Петрович втрачав свій запал і розумів, що переконати сина відпустити Злату він не зможе. Коли всі аргументи були використані, а Артур незворушно стояв на своєму, спершись об стільницю, Олексій залучив свій останній козир.
— Якщо Злата житиме з тобою до твого вильоту, то після нього я не прийму її в свій дім.
Артур не повірив своїм вухам. Він приголомшено поглянув на батька, але нічого не сказав.
— Мої доньки матимуть в її особі поганий приклад. І ще, не дай Боже, стануть його наслідувати. Вони будуть думати, що можна вільно жити з чоловіком, віддаючись плотським утіхам, а потім тебе радо приймуть у пристойному домі і будуть піклуватися про тебе, як про принцесу. Тому вирішуй, Артуре. Або ти відпускаєш зараз зі мною Злату, або мій дім буде для неї закритий. Це моя остання спроба хоч якось вплинути на твоє сумління.
Артур прикусив губу.
Він дуже розраховував на допомогу батька і його родини під час його відсутності в країні, адже на той момент у Злати буде післяопераційний період. Їй буде потрібен хороший догляд.
Залишити її в квартирі він не міг: мама не дасть їй тут спокою. Навіть якщо змінити замки й викликати Жанну на підмогу — впоратись без нього з матір'ю вони не зможуть. Що робити? Він вчепився пальцями в край стільниці так, що вони аж побіліли. Можна винайняти для неї окрему квартиру, це не проблема, а можна… так, є ще один варіант...
Дуже хотілося лишити Злату з кимось із сім'ї. Але якщо не вийде — винайме квартиру і викличе до неї Жанну, Артема приставить водієм, щоб при потребі возив її в клініку. Так і зробить. Але він не відпустить Злату з батьком. Нізащо.
— Я приймаю твою відмову, — сказав Артур, поглянувши на батька крижаним поглядом. — Дякую, що ти озвучив її зараз, а не коли б я привіз до тебе Злату після операції.
— Приймаєш?.. — Олексій був вражений.
— Так, — Артур кивнув.
— Але… Злата буде потребувати ретельного догляду, куди ти… — розуміння масштабу щойно допущеної ним помилки починало осявати його голову.
— Тепер це не твій клопіт. Ти можеш не переживати за поганий приклад для своїх доньок. І за честь свого пристойного дому — теж. Можеш не боятися, що він зазнає поганої слави через її чи мою присутність в ньому. Ми більше не будемо вас турбувати, — в цей момент обличчя Артура не виражало нічого, лише очі не могли приховати болю розчарування. — А зараз, я попрошу тебе залишити мою квартиру. Порядній людині негоже знаходитись в такому гріховному місці.
— Артуре, ти невірно мене зрозумів.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Межі пристойності, Лана Вернік», після закриття браузера.