Читати книгу - "Межі пристойності, Лана Вернік"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Сваритись вона не хотіла, не тоді, коли в будинку купа дівчат з недільної школи, з якими вона не спілкується, це — гості її сестер. Єдину її подругу, Дарину, мама запросити не дозволила, бо та не з їхнього церковного світу...
Артур тоді пішов за батьком в кабінет, а коли вийшов, забрав Злату і її руденьку подругу до себе. Брате, я в тобі не сумнівалась. Що саме було сказано за зачиненими дверима — батько не сказав навіть мамі, чимось таки Артур його поклав на лопатки.
Вчора вранці Артур привіз батька додому і поїхав, навіть не зазирнувши до них. Сестра Злати померла, і дівчина, не бажаючи завдати нікому клопоту, поїхала додому сама. Артур приїхав до Києва, бо збирався поміняти квитки на літак і їхати в Житомир. Батько переживав, щоб така самодіяльність не вийшла сину боком, на що Ліза сказала, що якщо Артур щось робить, то вже все продумав або про все домовився. Вона не пригадувала за ним спонтанних рішень, якщо мова йшла про роботу.
Сьогодні вранці, подзвонивши Артуру, який вчора не відповідав на дзвінки, батько рознервувався не на жарт. Артур не везе до них Злату! Він везе її до себе! Батько пив ліки, молився, знову пив ліки, аж ось йому прийшла в голову геніальна ідея: якщо Артур не везе дівчину до них, то потрібно розбавити їхню компанію, підселивши ще когось. Не можна дозволити Артуру і Златі ночувати лише вдвох!..
Ідеальним варіантом була Поліна. Татова гордість і радість з правильними поглядами на життя, але Поліна трохи захворіла, підхопивши десь респіраторну інфекцію, і її було ізольовано в кімнаті. Мама сказала, що їй не можна до Злати, щоб дівчина не заразилася перед операцією. Настя — занадто мала. Лишалась Ліза, мама або сам батько. Вибір був очевидним. Ліза. Вона зібрала речі, ноут і була готова. Квартира брата їй подобалась, а слідкувати за ним і Златою вона не планувала.
Вони приїхали. Машина брата була запаркована біля будинку. Зайшли до під'їзду, притримавши двері після жильця, що зайшов перед ними. Консьєржа тут не було, тому нікому нічого пояснювати не треба, і пішли нагору. Батько дзвонив у двері, стукав — ніхто не відчиняв. Сердився. Вони простояли на сходах майже годину, коли почувся голос Артура внизу.
— Ну от, вони навіть не вдома, — розпливлась у посмішці Ліза.
Батько нічого не відповів.
— Добрий вечір. А що ви тут робите? — брат був здивований.
— Привіт, Артуре. Тато привіз мене до тебе, раз ти не привіз до нас Злату, і мало не виніс двері, вирішивши, що ви там зачинились і не відкриваєте, — буркнула Ліза, все це їй дуже не подобалося.
— Ти вимкнув телефон! Я тобі дзвонив! Я маю зробити хоч щось, щоб запобігти вчиненню вами гріха, — нервово сказав батько.
Артур і Злата перезирнулися і Ліза зрозуміла, що ці двоє, мабуть, і вийшли прогулятися, щоб не доламати ліжко. Посміхнулася. Наївний тато, він що, забув, що кохаються не лише вночі?
— Заходьте, — сказав Артур і відчинив двері.
Батько одразу ж попрямував на кухню й став спиною до вікна. Ліза всілася на диван і почала тягати горішки з піали, Артур став у дверях. Злати не було, вона пішла заносити пакети з покупками… і Ліза зрозуміла, що дівчина пішла в спальню її брата! Кімнату, в яку було заборонено заходити всім, навіть Лізі.
Оскільки Злата пішла саме туди, а не в кінозал, двері якого Ліза бачила, то ставало очевидним — ВОНА ДУЖЕ особлива, Артур впустив її у свій особистий простір, такого ще ніколи не траплялося. Наївний тато… ти намагаєшся виграти бій, придумуєш маневри, ще не знаючи, що війна програна і цей програш — найкраще, що могло статися в житті твого сина. Дівчина усміхнулась.
— Артуре, Ліза буде жити в тебе.
— В її кімнаті ремонт? — Артур набрав чайник, увімкнув і повернувся обличчям до присутніх, спершись на стільницю.
— Ні, там не ремонт. Ти чудово розумієш, для чого я це роблю, не вдавай нерозуміння. Ліза буде компаньйонкою для Злати, і в її присутності, я сподіваюсь, ти будеш контролювати свої бажання.
Артур потер перенісся, відвернувся від батька і усміхнувся. А через мить він вже не стримував сміх.
— Що смішного? — Олексій Петрович був приголомшений реакцією сина.
— Вибач, тату, але ти справді вважаєш, що такі твої запобіжні заходи матимуть бажаний ефект?
— Поки ти не одружишся офіційно зі Златою — ці міри обов'язкові.
— Мені здавалося, що ми з тобою поговорили про мої плани на майбутнє і зрозуміли один одного.
— Без законно укладеного шлюбу ваше спільне проживання — це блуд! Навіть коли ти одружишся потім на ній, вона назавжди залишиться жінкою з якою ти жив у блуді!
— Твої забобони мені не цікаві.
— Це не забобони. Так правильно!
— Тату, я живу за іншими правилами.
— Ти хочеш спати з дівчиною, як зі своєю дружиною, якою вона не являється! Це неповага до неї! Цим ти принижуєш її, як жінку! Давай зайдемо з цього боку.
— Ну, якщо ти вже починаєш цитувати свого батька, то я абсолютно не проти одруження. Але Злата буде переживати через свою зовнішність, тому потрібно трохи зачекати. От і все.
— Отже, поки не закінчите з лікуванням — вона житиме в нас. Або Ліза житиме в тебе.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Межі пристойності, Лана Вернік», після закриття браузера.