Читати книгу - "Межі пристойності, Лана Вернік"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Артур, зазирнувши до кімнати, запитав, чи вона готова. Злата не знала, що відповісти. Вона робить крок у невідомість. Їй страшно... чи готова вона?
— Не знаю…
Артур підійшов ближче, заправив її довге русяве волосся за праве вухо, ліве навмисне не займав, уважно поглянув у очі, ніби намагався там щось прочитати, і прибрав від неї руки. Стояв поруч і не торкався дівчини.
— Що ти відчуваєш?
— Мені страшно…
— Чого саме ти боїшся.
— Невідомого… Тут — все знайоме з дитинства, а що буде там — я не знаю. І як буде…
— Ти сумніваєшся?
— Ні, — Злата відповіла відразу, не задумуючись ні на мить. Руки Артура лягли їй на плечі, погладили їх, потім перемістилися: одна на лопатки, друга поволі опустилась їй на талію — і він наблизив дівчину до себе, все ще так само дивлячись в очі.
— А так тобі страшно?
— Не страшно…
— Це добре. Отже, я буду поруч і підтримуватиму тебе ,— трохи помовчавши, він додав, перевівши погляд на орхідею. — Забери її з собою, будь ласка. Ти сюди не повернешся.
— Добре, — Злата кивнула й відігнала від себе бажання проаналізувати сказані ним щойно слова.
— А ці гроші віддай Марині, — він вказав на дві стодоларові купюри, що досі лежали на столі.
— Марині?
— Я не візьму їх назад.
— Як скажеш…
— Я чекатиму тебе надворі, — він торкнувся губами її чола, взяв сумку й пішов.
Злата згадала цей момент після дзвінка Олексія Петровича і страх повернувся: вона їде в незнайоме місто, де нічого й нікого не знає… Тільки Артура. Але й його вона не знає. Абсолютно не знає, та й чи можливо когось знати?
“Можна прожити з кимось все життя і не пізнати до кінця” — так часто говорила Степанівна, старенька сусідка, котру вважали відьмою. То чи варто намагатися?.. Вона не знала Артура, але безмежно йому довіряла...
Артем віддав ключі від авто брату на третьому поверсі і, попрощавшись, пішов відчиняти двері своєї квартири, Артур і Злата пішли вище, на п’ятий поверх. Відчинивши двері, Артур озирнувся до дівчини, що принишкла поруч з ним. Несподівано для Злати він підхопив її на руки.
— Артуре, що ти робиш? — вона схвильовано обійняла його шию однією рукою, ледь втримавши орхідею іншою.
— Те, що давно хотів.
Перенісши Злату через поріг, він зупинився, тримаючи її на руках і не розриваючи зорового контакту.
— Ти ж поставиш мене сьогодні на підлогу, правда? — усміхнулась Злата.
— Я б з більшим задоволенням заніс тебе до ліжка, але… ми тільки приїхали.
Згадка ліжка змусила її почервоніти. Артур поставив дівчину на підлогу, поцілував.
— Ти можеш поки що прийняти душ, а я піду щось придумаю на обід. Ну, або можемо кудись піти пообідати, якщо ти хочеш.
— Я нікуди не хочу йти, — тихо відповіла вона.
— Добре, залишимось удома, — Артур прочинив двері спальні, заніс сумку Злати, і поставив її на одне з двох крісел: те, що було вільним. Інше крісло було зайняте знятою постіллю.
Дівчина підійшла до підвіконня й поставила на нього рожеву орхідею.
— Їй тут буде комфортно? — поцікавився Артур, пам'ятаючи, що квітка — вередлива.
— Так, — Злата кивнула. Їм обом буде тут комфортно, в цьому вона не сумнівалась.
Тепер це і її кімната також.
Коли Злата була в душі й саме мила волосся, Артур несподівано увійшов до неї і, прочинивши дверцята кабінки, запитав, чи любить вона морепродукти. Від несподіванки Злата підскочила й скрикнула.
— Сонечку, пробач, я не хотів тебе налякати,— намагаючись заспокоїти дівчину, він взяв її за руки, не звертаючи уваги на бризки води, що потрапляли на нього.
Злата перевела подих, намагаючись заспокоїти серце, що вистрибувало з грудей.
— Не роби так більше, будь ласка...
— Так, не буду, пробач. Я думав, ти бачила, що я зайшов.
— Ні, я не бачила…
— Вибач, — він потягнувся вперед, поцілував її у щоку. — То як? Що з морепродуктами?
— Я всеїдна, — вона усміхнулась.
— І я, — Артур теж усміхнувся, оглянув жадібно її тіло під потоками води... стиснувши губи, зачинив дверцята і пішов. А Злата ще якийсь час стояла нерухомо, згадуючи цей погляд, від якого перехоплювало подих, і тіло починало нити. Мабуть, сьогодні на неї чекають нові фантастичні відкриття.
Висушивши волосся, Злата мусила замотатися рушником, бо зовсім не подумала про одяг після душу. У малій кімнаті мала лишитися Артурова футболка, котру він давав їй минулого разу. Вона прослизнула до кімнати з телевізором. Тут все було так, як вони залишили з Жанною цієї середи.
Злата одягла футболку і, йдучи до дверей, згадала розповідь подруги про шафку з нагородами. Відчинила дверцята. Як і казала Жанна, тут стояли кубки й лежали медалі.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Межі пристойності, Лана Вернік», після закриття браузера.