Читати книгу - "Людина, що знайшла своє обличчя, Олександр Романович Бєляєв"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Пірс кивнув головою і відповів:
— Буде виконано.
РОЗДІЛ ШОСТИЙНАЗУСТРІЧ НЕЗНАНІЙ ДОЛІ
Вийшовши від Хайда, Аріель попрямував до гуртожитку доріжкою саду. Він ступав повільно, ніби тільки починав учитися ходити, і так натискував підошвами сандалій, що аж хрустів пісок, яким була посипана доріжка. Він не сумнівався, що за ним стежать.
Аріель усе ще перебував під враженням своїх польотів по кімнаті. Він може літати! Ця думка сповнювала його радісним хвилюванням, причину якого він боявся зрозуміти зараз тут, у саду, при світлі сонця, відчуваючи на собі погляд Бхарави. Аріель глушив, не допускав на поверхню свідомості думок, що, немов радісна пісня, звучали в його душі: «Воля! Визволення!» Він упивався лише відзвуками цієї пісні.
Лише завернувши за ріг, він дозволив собі подумати обережно, щоб думка не перейшла в дію: «Досить захотіти, і я зараз же міг би знятися й полетіти з цієї ненависної школи, від цих жахливих людей!» І він ще старанніше, ще міцніше наступав на хрусткий пісок.
За всі роки перебування в школі Аріель ніколи не відмовлявся від думки вирватися на волю, дізнатися про своє минуле, розшукати рідних.
Незважаючи на заборону і гіпнотичні навіювання, він ночами, залишаючись на самоті, намагався збудити в пам’яті спогади про раннє дитинство, роки до вступу в Дандарат. Іноді картини цього минулого — обривки того, що зберегла пам’ять, — він бачив і в сні, причому сни бували навіть яскравіші, ніж свідомо викликані спогади.
Він бачив зовсім іншу країну, похмуре небо, вуличні ліхтарі, що тьмяно мерехтіли крізь густий сіробурий туман, величезні, мокрі від вогкості та дощу будинки, людей, які раптово виникали і так само раптово зникали в присмеркових клубах туману…
Він сидить в автомашині і дивиться на цей димчастий, вогкий, розпливчастий світ…
І раптом інша картина…
Простора кімната. Величезний камін, у ньому палають дрова. Аріель сидить на килимі і споруджує з кубиків будинок. Поряд на шовковій подушці примостилася білява дівчинка і подає йому кубики. В м’якому кріслі, біля каміна, з книгою в руках, суворо позираючи поверх окулярів, сидить стара жінка в чорній мереживній наколці на сивій голові.
У кімнату заходить чоловік у чорному костюмі. У нього злі, круглі, як у пугача, очі і бридка фальшива посмішка. Аріель так боїться і ненавидить цю людину. Чоловік у чорному костюмі йде по килиму, все ширше посміхаючись, в очах його злість. Він розтоптує будиночок з кубиків, Аріель плаче і… прокидається.
За вікном вимальовуються листя пальми, на глибокому синьому небі — великі зорі… Метушаться кажани… Задушлива ніч, Індія… Дандарат…
Іноді Аріель бачив себе в маленькій задушливій кімнатці. Кімнатка гойдається. За круглим вікном — величезні страшні зелені хвилі. А навпроти Аріеля на дивані ще страшніший, ніж хвилі, чорний чоловік, той, що розтоптав у сні чи наяву іграшковий будиночок…
Інших спогадів про раннє дитинство пам’ять не зберегла. Жахи Дандарата, через які Аріель пройшов, заступили минуле. Але воно живе в душі юнака, як кілька билинок у піщаній пустелі.
Самотність, безрадісне дитинство і юність. Ні рідних, ні друзів… Хіба що Шарад… Бідолаха Шарад! Він стоїть лише біля підніжжя скелі мук. Коли б пощастило його визволити з цього пекла!
«Я можу літати…» Але Аріель зусиллям волі жене геть цю думку і твердо ступає по землі.
— Аріель, дада! — радісно шепоче Шарад, побачивши друга, але одразу ж змовкає, глянувши на суворий вираз його обличчя. Зараз не час для розмови.
Задзвонив гонг. Він скликав на сніданок, і друзі пішли в їдальню мовчазні, не дивлячись один на одного.
Цього дня Шарад дістав кілька зауважень від вихователів за неуважність. День тягся повільно.
Перед заходом сонця до кімнати Аріеля зайшов Бхарава і сказав Аріелю, щоб той не забув узяти в економа новий одяг.
— Завтра о п’ятій ранку я зайду за тобою. Будь готовий. Вимийся, одягнись у нове вбрання.
Аріель покірно схилив голову.
— Як Шарад? — спитав, виходячи, Бхарава.
— Погано оволодіває зосередженням, — відповів Аріель.
— Треба суворіше карати, — сказав Бхарава і, метнувши на Шарада сердитий погляд, вийшов.
Перед сном, як завжди, Аріель примусив Шарада прочитати кілька уривків з священних книг — Шастрів. Він був спокійний, суворий і вимагав, щоб Шарад читав голосно, співуче.
Повз увагу Шарада все ж не пройшло, що Аріель кілька разів зупиняв погляд на вікні. І в цей час по обличчю Аріеля перебігала тінь занепокоєння. Дерева в парку шуміли під поривами вітру, який віщував дощ. Десь далеко гуркотів грім, але на небі ще яскраво блищали зорі. І лише тоді, коли з правого боку блідоту-манна смуга Млечної Путі почала темніти від хмари, що насувалась, Аріель зітхнув з полегкістю. Незабаром почулося шурхотіння перших великих крапель дощу. В темряві мелодійно прозвучав гонг — настав час спочинку.
Шарад захлопнув товсту книгу: Аріель погасив світильник. Вони сиділи на циновці плечем в плече в тиші і в мороку.
Шарад почув, як Аріель підвівся. Слідом за ним встав і Шарад. Аріель обійняв його і трохи підняв.
— Який ти легенький! — прошепотів Аріель і чомусь тихо засміявся. — Хочеш, Шарад, я підніму тебе ще вище?
І хлопчик відчув, як Аріель підняв його майже до стелі, потримав на висоті й опустив. Невже в Аріеля такі довгі руки?
— Лягай, Шарад! — сказав пошепки Аріель.
Вони лягли на циновку, і Аріель зашепотів у самісіньке вухо хлопчика:
— Слухай, Шарад! Хайд зробив з мене літаючу
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Людина, що знайшла своє обличчя, Олександр Романович Бєляєв», після закриття браузера.