Читати книгу - "Людина, що знайшла своє обличчя, Олександр Романович Бєляєв"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Як же ти почуваєш себе, коли літаєш? — спитав Бхарава Аріеля.
— Добре. Спочатку трохи неприємно… тіло, плечі…
— Так, так! У голові паморочиться? Думки плутаються?
— Ні.
— Розумові здібності в Аріеля не порушені, на жаль… Гм… Так, так! — сказав Хайд.
Пірс багатозначно глянув на нього.
Незабаром прибули містер Броунлоу і місіс Дрейден.
Аріеля примушували підійматися до стелі, літати по кімнаті стоячи, лежачи, «рибкою», як сказала місіс Дрейден, перевертатися, робити всілякі фігури вищого пілотажу. Місіс Дрейден щохвилини ахала то від страху за Аріеля, то від захоплення і вигукувала:
— Прекрасно! Чудово! Чарівно!
Броунлоу, потираючи руки від задоволення, заохочував Аріеля до все нових і нових повітряних трюків.
— Та ви замучите його! — добродушно вигукнув Хайд і наказав Аріелю опуститися на підлогу.
Усі, крім Хайда, сіли, і Бхарава, звертаючись до Аріеля, виголосив промову, як завжди пишномовну, пересипану цитатами і східними метафорами.
Він знову говорив про велику честь, якої удостоївся Аріель, ставши мало не сином Індри, бога неба й атмосфери, і братом Марути, бога вітрів, про велику могутність, що її дістав Аріель, але й про велику відповідальність. Бхарава навіював Аріелю, спрямувавши на нього гіпнотичний погляд, беззаперечну, абсолютну покору і загрожував страшними карами за найменший непослух.
— Якщо б ти задумав полетіти собі, то пам’ятай, що тебе чекає така жахлива, тяжка, страшна смерть, якою не вмирала ще жодна людина. Куди б ти не полетів — на високі гори, в темні джунглі, в дикі пустелі або навіть на край світу, пам’ятай: ми знайдемо тебе скрізь, бо влада наша безмежна. І тоді… — Бхарава став малювати картини всіляких катувань так яскраво, що місіс Дрейден почала щулитися й охати. — І ще пам’ятай: ти не повинен показувати жодній людині, що вмієш літати. Не смій навіть говорити про це. Не смій і літати, підійматися хоча б на дюйм від підлоги без нашого наказу. Не літай навіть тоді, коли ти сам у кімнаті!
І Бхарава почав робити руками жести, які, певно, повинні були закріпити навіювання. Потім уже своїм звичайним голосом він суворо сказав:
— Зараз можеш іти в свою кімнату. Завжди пам’ятай про мої слова.
Аріель уклонився і попрямував до дверей, намагаючись ступати, як звичайно, і побоюючись полетіти при кожному кроці. «Я повинен іти, іти, а не летіти!» повторював він у думці.
Коли Аріель вийшов, Пірс провів його занепокоєним поглядом крізь непричинені двері. Потім він полегшено зітхнув і сказав, ніби відповідаючи на свої думки:
— Ні, він не полетить! Як і всіх вихованців Дандарата, ми цілком обезволили його.
— Все ж необережно було відпускати Аріеля самого, — зауважив Броунлоу.
— Що ж ви, на ланцюжку його будете тепер тримати і відпускати, як прив’язану кулю? — насмішкувато спитав Хайд.
— Можна було б відправити з провідником, який тримав би його за руку, — заперечив Броунлоу, — і потім посадити під замок у кімнату без вікон.
— А коли б він і з провідником полетів? — насмішкувато спитав Хайд.
Дрейден зойкнула від подиву, а Броунлоу звів брови на лоб.
— Хіба це можливо?
— Цілком, — відповів Хайд, — якщо тільки провідник не буде важчий за Аріеля.
— Ще одне ускладнення! — вигукнув Броунлоу.
— Про все це слід було подумати раніше. Я своє зробив, а як ви охоронятимете і демонструватимете вашого Індру, це вже не мій клопіт, — заявив Хайд.
— Містер Броунлоу, — втрутився Пірс, — ваші побоювання зовсім безпідставні. Аріель уже давно на міцному ланцюжку: він не лише обезволений, але й перебуває в постійному гіпнотичному трансі. Я так часто навіював йому під гіпнозом цілковиту покору, що тепер будь-який мій наказ він сприймає як незаперечний і не порушить його навіть під страхом смерті. Це надійніше, ніж залізні кайдани. Я беру всю відповідальність на себе.
Броунлоу знизав плечима і сказав:
— Нехай буде так!
Хайд почав говорити про винагороду, галасливо торгуючись з Пірсом. Вони так сперечалися, що місіс Дрейден, побоюючись, що в неї розпочнеться мігрень, підвелася. Вслід за нею підвівся і Броунлоу.
— Ми з вами ще поговоримо, містер! — сказав Пірс Хайду, проводжаючи гостей.
Вони вийшли з будинку — Пірс з Броунлоу, а Фокс з місіс Дрейден.
Вона розпитувала Фокса, як пощастило «цьому чаклуну Хайду» створити літаючу людину, і, не слухаючи відповіді, перебивала його новими запитаннями:
— А тварин можна зробити літаючими? Кота, наприклад? — питала вона.
— Так, я сам бачив, як літав собака, потім жаба…
— Дивовижно! Я неодмінно замовлю містеру Хайду, щоб він перетворив мою кішечку Кюін на літаючу. Вона вечорами відганятиме од веранди кажанів, яких я страшенно боюсь і які мені псують найкращий час доби. Адже в цій Індії, в Мадрасі, тільки й живеш вечорами. Це буде так захоплююче!
І оскільки місіс Дрейден була не лише окультисткою, але й поетесою, то, звівши свої безбарвні очі до неба, вона почала імпровізувати:
У небі кажан швидкокрилий летів,
А слідом летіла літаюча кішка.
Між Пірсом та Броунлоу розмова точилася в іншому плані.
Пірс питав Броунлоу, чи створюватимуть вони за допомогою Хайда інших літаючих людей, чи Аріель залишиться єдиним. Якщо не створюватимуть, то чи не слід вжити відповідних заходів, щоб Хайда не переманули їхні вороги…
«Чи не вбити Хайда?» з півслова зрозумів Броунлоу, подумав і сказав:
— Поки що треба вжити заходів, щоб він не пішов від нас. Інших літаючих людей ми не робитимемо. Проте з Аріелем може щось трапитись. Хайд нам
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Людина, що знайшла своє обличчя, Олександр Романович Бєляєв», після закриття браузера.