Читати книгу - "Коли курява спаде"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Любий батько спитав мене:
— Скажи мені, що таке кохання?
— Це коли в кістках повно бульбашок.
Це була якась дурниця, однак розумний батько її зрозумів. Він усміхнувся й сказав:
— Ти такий дурний, що можеш навіть ці бульбашки розсіяти.
— Вони постійно зринають.
— Гаразд, синку. Якщо тільки туси Ронггонг справді погодиться віддати за тебе свою доньку, я дам їй навіть більше зерна. Я зараз же направлю до неї людину з листом.
Коли посланець уже готовий був виїхати, батько запитав мене:
— Служниці туси Ронггонг красивіші за наших?
Я відповів ствердно.
— Може, туси наказала одній із своїх служниць видати себе за її доньку? — спитав батько.
Я відповів, що мені не важливо, чи вона справді донька туси, чи ні, головне, що вона — Тхарна і я її кохаю.
Батько тоді змінив завдання для посланця і наказав йому поки що не везти листа, а розпитати, чи Тхарна дійсно донька туси Ронггонг. Тепер усі почали говорити, що туси Ронггонг обкрутила мене навколо пальця, підсунувши служницю, яка зачарувала мене. Однак я не зважав на це, оскільки навіть якби Тхарна й була служницею, я так само кохав би її. Її краса не була вдаваною, і мені було байдуже, чи вона — донька туси, чи служниця. Я щодня піднімався на оглядову вежу й чекав на повернення розвідника. Так я сам-один стояв на висоті, повернувшись назустріч вітру, і думав про те, що втратив останню слабку надію стати туси Мерці. Блакитне небо над головою було високим і пустим, а земля внизу здавалася безкрайнім зеленим обширом. На півдні купчилися темні гори, а на півночі — простягалася розлога рівнина. І скрізь на ній були люди — це блукали долиною голодні люди туси Лха Шопи та туси Ронггонг. Відколи приїхав батько, їм уже ніхто більше не роздавав їжі, однак вони все одно блукали навколо цього схожого на фортецю зерносховища, а коли зовсім не витримували, то йшли до річки й заповнювали свій живіт водою, а потім поверталися й продовжували блукати, що ті привиди.
Одного дня небо вибухнуло громом і блискавками. Я стояв на оглядовій вежі й хитався на вітрі. В одну мить повз мене чиркнула блискавка, і я раптом щось побачив, щось зовсім невисловлюване. Я почав кликати батька. Повідомляв йому, що ось-ось має статися важлива подія. І я повинен побачити цю важливу подію. Батько піднявся на оглядову вежу в супроводі двох хлопців-прислужників, які підтримували його. Він закричав на вухо свого дурного сина:
— Яка ще, в біса, важлива подія?! Тебе ж громом побило — от важлива подія!
Щойно слова злетіли з вуст, як їх підхопив і поніс за собою вітер, тож я вимушений був повернутися, щоб розчути його крик.
Однак якась подія дійсно мала статися. Моє серце ледь не вистрибувало з грудей. Я прокричав до батька:
— Ти повинен був привезти сюди літописця! У цей час він має бути тут!
В іншу оглядову вежу вдарив грім, промайнула кульова блискавка і висока будівля завалилася, перетворившись на купу глини, просякнуту дощовою водою. На горі залишились лише декілька уламків обгорілої деревини й один охоронець.
Туси Мерці наказав людям стягнути вниз свого дурного сина, як він не пручався. Цього разу він справді розгнівався:
— Бачиш? Ось твоя подія! Ти що, хочеш, щоб я разом із тобою загинув?
Я отримав від нього ляпас. Він завдав мені болю, тому я зрозумів, що він любить мене, адже люди, які мене ненавиділи, не могли завдати мені болю. Від болю я впав на землю, а управитель зупинив розлюченого туси. Упала злива, а гуркіт грому поступово стих. Точніше не стих, а віддалився, мов якесь величезне колесо покотилося далі. Я хотів так і лежати і захлинутися слізьми. Однак саме в ту мить я побачив, що всі люди до чогось дослухаються. Так, і я почув, що то був цокіт кінських копит. Кінь був не один, але й не сто, лише, я думаю, двадцять-тридцять. Батько подивився на мене й зрозумів, що моє відчуття правдиве. Він наказав людям узяти зброю. Я підскочив і радісно вигукнув:
— Тхарна повернулася!
Залунав квапливий стук у браму.
Потім брама відчинились і в дворі заюрмилися тусиня та її люди. Я побіг з вежі вниз. Усі спішились, але Тхарна залишилася на коні. Вони всі були такі мокрі, мов їх щойно виловили з води. Але я не бачив інших людей, я бачив тільки ЇЇ. Бачив тільки Тхарну, що мокра-мокрісінька сиділа на коні. Ніби вона принесла з собою всі дощі світу. Ніби вона сама була духом дощу.
Я зняв її з коня.
Тхарна зчепила руки в мене на шиї
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коли курява спаде», після закриття браузера.