Читати книгу - "Третя крапля магії, Лариса Лешкевич"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Місяць повільно йшов на західну частину неба. Ловлячи останні відблиски її променів, чарівні квіти стуляли свої пелюстки і припадали до землі, – вкривалися листям в очікуванні наступної місячної ночі.
– Відпочиватимемо вдень, – сказав Теумар, перевіряючи надійність попруг і поводів, – Сподіваюся, що сонце подбає про наш спокій краще, ніж місяць. А лук і стріли навряд чи стануть у нагоді, коли ворог непомітний і тихий.
– У нас, у Кульгавому лісі теж водяться всякі тварюки, та й вовки Кам'янистої рівнини часом забредають, – сказала Айна, застрибуючи в сідло, – але навколишніх мешканців вони оббігають десятою дорогою. Чують силу та бояться.
– Зазвичай так і є! – погодився Теумар, – але трапляється різне. Якось вовк накинувся на Укку, а вона завжди була для лісових звірів, що мати рідна. Добре, я тоді виявився поряд…
– Ти казав, десь тут є озеро? – спитала Айна, вдивляючись уперед, у темні хащі.
– До нього близько дня шляху... За цією галявиною проходить кордон Лянсіди. Тут блукає багато таких тварин, сутність яких мені невідома, тож прошу: не відходь далеко… Не хочу, щоб з тобою щось трапилося!
– Ну так, інакше твій батько відправиться в Підземелля тих, хто шукає Народження раніше за встановлений термін! – посміхнулася Айна.
– Думай, як тобі завгодно! – У Теумара не залишилося настрою сперечатися з нею про мотив скоєних вчинків або сенс сказаних слів.
Тривога, викликане дивним нападом, все не залишала його. Теумар не вважав його випадковим і більше не довіряв оманливої безтурботності нічного лісу.
Айна чудово бачила, що сталося. Саме це й змусило її піти з галявини. Вірна своїм цілям, вона не збиралася допомагати Теумару, але й спокійно спостерігати за тим, що з ним могло статися теж не хотіла.
На відміну від нього, Айна розгледіла, що птах, що напав, не був звичайною совою – нічною мисливцем на мишей, швидше вона нагадувала якусь химеру, описану в стародавніх легендах.
Дівчина втекла в ліс і сіла біля струмка, чекаючи розв'язки цієї історії. Серце її билось так сильно, як ніколи в житті. Якщо чудовий птах переможе, то повернення в Етеляну займе не більше трьох днів. Тоді Айна вільно зможе проїхати ворожими землями, не побоюючись, що на неї знову оголосять полювання.
Але усвідомлення того, що доведеться пройти повз тіло Теумара, щоб взяти коня, заставляло дівчину гарячково тремтіти.
Намагаючись позбутися страху, вона слухала кришталеве дзюрчання струмка біля ніг, а коли долинув голос, який її кликав, то несподівано вона відчула величезне полегшення ...
Світло сонячного дня прогнало всі нічні страхи та сумніви.
Теумар зупинився в тіні розлогих дубів і розпалив багаття.
Айна, яка ніколи не проводила верхи так багато часу, чувла втому у всьому тілі.
Вона зісковзнула з сідла, із задоволенням розтяглася на траві, поклавши під голову долоню; заплющивши очі, слухала тріск гілок, які Теумар ламав для багаття, потім непомітно для себе заснула, а прокинулася від запаху смаженого м'яса і згадала, що вже майже добу нічого не їла.
Вона сіла на теплій траві і потяглася, високо заломивши над головою руки.
– Я зібрав трохи ягід, – сказав Теумар, – якщо захочеш ще, то там за пагорбом росте суниця, а недалеко є струмок із чистою водою…
– Кого ти вбив? – спитала Айна, підсідаючи ближче до вогнища.
– У цих лісах багато куріпок, нічого не станеться, якщо кілька з них загинуть! – пожартував Теумар, відрізаючи гострим ножем пташину ногу, приправлену ароматним димом і простягаючи її Айні на широкому листі папороті.
Доля сама вирішує, що правильно, а що – ні. Волею неволею, а їм доводиться розмовляти та спілкуватися один з одним. То може, краще відкинути всякі думки про помсту? Нехай вони живуть – і син, і батько!
Айна не сумнівалася, що Теумар дотримається свого слова і відвезе її в Етеляну після того, як завершиться їх небезпечна подорож. То чому б не пом'якшити своє розлючене серце?
Смачна їжа та джерельна вода, з кількома краплями вина з фляги, зробили її розслабленою та поступливою. Про погане думати не хотілося.
– Я трохи відпочину, – сказав Теумар, стомлено спираючись спиною на товстий дубовий стовбур.
– Не хвилюйся ні про що, – привітно промовила Айна, – я обіцяю, що й кроку звідси не зроблю, і розбуджу тебе за найменшої тривоги.
– Добре… Потім і ти зможеш ще поспати…
Айна з усмішкою кивнула.
Теумар нічого не залишалося, як довіритися своїй супутниці. Він заплющив очі, переконуючи себе, що тільки подрімає недовго, але пересилити забуття не вдалося, і пелена сну миттєво завісила його свідомість, незважаючи на збудження від недавнього нападу.
Айна підкинула гілок у багаття і з задоволенням почала спостерігати за тим, як струмує повітря, потривожене майже непомітним у сонячному мареві вогнем.
Їй дуже хотілося скинути з себе цей, хай і зручний, але важкий одяг, підставити тіло вітерцю і сонячному світлу, насолодитися ними досхочу, але вона обмежилася лише тим, що розстебнула куртку, зняла чоботи, закотила по коліна штанини і з насолодою занурила босі ноги у густоту теплої трави.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Третя крапля магії, Лариса Лешкевич», після закриття браузера.