Читати книгу - "Межі пристойності, Лана Вернік"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Артем отримав запрошення від Раїси Семенівни ночувати в них, бо у Мельників місця нема, а в машині буде незручно. Авто хлопець загнав у двір до будинку Жанни, від запропонованого перекусу не відмовився і розсипався у похвалах, смакуючи плоди куховарства Раїси Семенівни. Та ніяковіла і просила називати її просто Рая.
Коли мама пішла стелити гостю в залі, кімнаті, переміщення до котрої вона могла контролювати цієї ночі (щоб, часом, хтось до когось вночі з молодих не пішов), Жанна вирішила отримати відповіді на питання, які її хвилювали останні години.
— Ви з братом діяли дуже злагоджено… Не вперше?
Артем усміхнувся і, відкинувшись на спинку стільчика, продовжив їсти.
— Що ти либишся? Я запитала.
— Жанно, ти вже якось визначся, мені краще мовчати чи говорити, — він відверто розважався, бачачи як дівчину роз'їдає цікавість.
— Можеш трошки поговорити, дозволяю, то що?
— Дякую за дозвіл, але розповідати тобі нічого не буду. Є справи, про які говорити не прийнято. І це — одна з них.
— Я ж помітила, як ви перезирнулися з Артуром у кімнаті Злати.
— Ну і? Перезирнулися. Артур — мій брат. Злата — його жінка. Звісно, що ми перезирнулися, бо якесь мудило на неї напало.
— Жінка? Звучить трохи незвично, чому не дівчина? Чи я чогось не знаю?
— Все звучить так як є. Злата — його жінка, не дівчина. Є різниця.
— Вони що, вже розписалися?
— Це довго пояснювати… я не в настрої.
— Ну добре, хай буде так, типу честь сім’ї, з цим зрозуміло. А що ви зробили з дядьком Толіком?
— Я — нічого. Це — справа Артура, і він чудово з усім впорався сам. Хоча, якби моя участь була потрібна, то я б з превеликим задоволенням втрутився, а зараз я б хотів піти спати, бо завтра мені ще на Київ везти цінний вантаж, треба відпочити. Дякую за все і добраніч, — Артем підвівся з-за столу.
— То що він зробив? Скажи, будь ласка...
— Те, що мав зробити, — і Артем пішов з кухні.
От же ж... Як не треба, то базікає не перестаючи, а коли треба, щоб бовкнув зайве — мовчить і морозиться. Жанна сердилася на хлопця, хоча внутрішній голос їй підказував, що краще, мабуть, дізнатися разом з усіма, почекавши до ранку…
Вранці, близько сьомої години, всю вулицю сполохало завивання сирен. Машина швидкої і машина міліції зупинились біля будинку Толіка Гори.
На ранок неділі дядько Толік домовлявся з кумом поїхати рибалити. Той приїхав на шосту, як домовлялись, чекав під будинком, але Гора не виходив. Тоді той пішов у хату, котра виявилася незачиненою, і побачив свого побитого кума, що сидів закривавлений на підлозі біля дивану у вітальні і важко дихав.
На підлозі кров’ю побитого було написано “лайно”. Кум одразу ж викликав міліцію і швидку.
Зібралася купа цікавих роззяв, котрі зазирали хто здаля, хто зблизька, намагаючись зрозуміти — що ж трапилося?!
Міліція, провівши чимало часу в будинку, згодом почала опитувати сусідів. Приїхала Тоня, двоюрідна сестра Толіка, розповіла, що вчора ввечері брат був вдома, дружина з дітьми гостює в матері, що він вчора трохи пив, що вони поговорили і Тоня поїхала, нічого підозрілого не помітила, і він нікого не чекав, принаймні, він їй про це нічого не сказав.
Хто таке міг вчинити і за що? Робота чи особисте? Вона уявлення не мала, хто таке зробив, про помсту за Злату Тоня навіть не подумала, бо у брата була купа різних справ: магазин будівельних матеріалів, з яким були пов’язані певні проблеми; ще Гора з бригадою займався будівництвом — були конкуренти, незадоволені замовники… різне було; особисте — то взагалі окрема тема...
Хтось із сусідів згадав, що вчора Толік виганяв п’яниць з поминального обіду, і міліція охоче почала з’ясовувати точний перелік осіб, яких той виганяв, не відкидаючи версію їхньої помсти також. (Забігаючи наперед скажу, що у п’яничок було залізне алібі, вони наробили шкоди на іншому кінці міста, за що й були потім покарані. Побиття Гори на них не повісили).
Раїса Семенівна, Жанна й Марина також були серед людей, що прийшли подивитись і дізнатися, що ж трапилось. Артем, почувши сирени, навіть не вийшов з кімнати, де спав. Жінки точно знали, хто тут був вчора ввечері, от тільки не знали, що вони зробили.
Медики не могли самі винести велетенську тушу Толіка, попросили допомоги у міліціонерів і ще пари чоловіків з натовпу.
Коли його винесли, то всі ахнули. Навіть Жанна, яка всім серцем бажала Горі всього найгіршого, на якийсь момент відчула до нього жалість.
Все обличчя Толіка було суцільним місивом, судячи по тому, як змінилась і запала форма його обличчя — щелепи були роздроблені в кашу.
Суцільне місиво було і з його рук. Поламані пальці стирчали у різні боки, під неприродними кутами з набряклих синюшних куль, на які перетворилися його долоні.
Чи були ще якісь ушкодження, було не зрозуміло, бо решта частин тіла були під одягом.
Дядька Толіка завантажили до карети швидкої допомоги і, увімкнувши мигалку, машина повезла чоловіка до лікарні.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Межі пристойності, Лана Вернік», після закриття браузера.