Читати книгу - "Шлях меча"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
– Ніколи, – задзвенів він, – ніколи ні Кунда, ні Но, ні будь-який інший Звитяжець з яскраво-червоної повстини не примкне до Тьмяних! Ми не хотіли бути вбивцями, нас змусили до цього – як Тьмяні змусили старійшин Ради, – і ми вбивали спочатку, щоб вижити, а потім, щоб навчити виживати вас; але ніколи не вбивали ми просто так, ні заради віри, ні для задоволення!
Сай переривчасто задеренчав, і якби він був людиною, я б сказав, що він плаче.
– А харзієць цей ваш – дурень дерев’яний! – уже зовсім невлад закінчив він. – Балакучий язик Рудного Полоза! Придатка Кунди він, бачите, уб’є… її в Шулмі й не такі вбити намагалися! Ось!..
– Добре, добре, – заспокійливо почав було Я-Єдиноріг, не встигнувши звернути уваги на це «її», стосовно Придатка Кунди Вонґ, але тут у двері постукали.
– Хто там? – крикнув я.
– Послання Вищому Ченові Анкору від Юньер Мейланьської! – почулося з-за дверей. – Гонець щойно доставив…
Двері несміло відчинилися й у щілину просунулися рука зі згорнутим у рурочку посланням із яскраво-червоною печаткою.
– Проти ночі… – пробурчав я і, згадавши, що вже давно ніч, засмутився ще дужче, підійшов до дверей, забрав і розпечатав депешу, і довго дивився на неї, вникаючи в зміст ієрогліфів.
– Спати, – нарешті наказав я, не обертаючись. – Усім спати. Нам із Єдинорогом завтра рано вставати.
– Запрошення? – поцікавився здогадливий Кос.
– Запрошення. На ранішню верхову прогулянку по місту. Навіть коня з особистих стаєнь обіцяє надіслати в подарунок. Ото напасть! Їхати не хочеться, а відмовитися незручно.
– Наречені, – розсміявся на килимі Уламок. – Ні, все-таки добре бути блазнем! Блазнем – добре, а нареченим – погано! Нова істина вчення Батин!
– А я не поїду, – раптом заявив Єдиноріг, причому вголос, щоб усі чули. – Про мене в посланні нічого не сказано. Я – зброя, чого мені їхати й заважати людям розмовляти… І шпиці знову приставати почнуть… ні, не поїду.
– Скотина ти, а не Звитяжець, – беззлобно лайнувся я. – Гаразд уже, сам поїду… за двох віддуватися.
І жбурнув послання на стіл.
Розділ 171
Наснився сон. Я був мечем. В метал заточений, іще Цьому я не подивувався. Немовби не мені ця честь. Наснився сон. Я був мечем. Злетівши над чужим плечем, Я сам собою опускався. Я був приречений на це. Наснився сон. Я був мечем. Суддею й катом. Наречеш Мене останньою свічею В житті, що швидко так тече. В сплетінні помислів і суті Був непорушний я – затям. Немов минуле і майбутнє. Немов опорний стовп буття. О дурню! Це гордині щем. Чого бажав би ти іще?!. Мене скарали за гординю. …Наснився сон. Я БУВ мечем.
Серед ночі я прокинувся.
Зазвичай я сплю на боку, але цього разу спав на спині, і моя права рука, рука аль-Мутанаббі, лежала на моїх грудях.
Навпроти серця.
Серце билося рівно й спокійно.
2Зранку мене розбудило іржання. Слід завважити, дуже вимогливе й доволі-таки нахабне іржання. Першою моєю думкою було: «Який дурень вивів вигулювати коня так рано, та ще й по цей бік ставка?!» Друга думка була вже інша: «Вухатий демоне У! Я, напевно, проспав час призначеної прогулянки, і тепер пані Юньер у гніві з’явилася до мене й ірже під вікном! Вірніше, це її кінь ірже під вікном… у гніві. Сором який!»
Третя думка була найкоротша: «Хто б не іржав – час уставати!»
На цьому думки закінчилися, я миттю зіскочив з ліжка й визирнув у вікно. У дворі невідомий мені конюх (утім, його яскраво-жовта куртка була прикрашена гербом Мейланя – алебарда, повита плющем) тримав на вуздечку коня. Величезний, геть чорний звір, без сумніву, жахливо породистий – бач, шия яка, і ноги як із мармуру виточені! – і від усвідомлення своєї породистості доволі-таки лютий і норовливий. Конюх сприймався конем як особиста образа, і жеребець (звісно,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Шлях меча», після закриття браузера.