Читати книгу - "Сонячний Птах"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Вони проривалися до сітей і там падали, пручаючись і лементуючи. Списи втикалися в них, поки вони качалися й ревіли, заплутані в міцних сітях. Ланнон та його люди докладали розпачливих зусиль, щоб виплутати мертвих із мережива сітей і знову встромити в землю стовпи, але їхні зусилля не давали потрібного результату. Тепер їх було надто багато, і смерть панувала повсюди, крім безпечної схованки в ямах. Збожеволівши під дощем стріл, поранена дичина нападала на кожну людину, яка їй траплялася.
Гай побачив, як розлючений носоріг підкинув рогом солдата. Той злетів у повітря, упав на тверду землю й умить був розтоптаний і розтовчений у пилюці на рідку лемішку ордами, які сунули слідом.
Тепер Ланнон не вилазив із ями й метав звідти списи з дивовижною точністю й силою, спрямовуючи кожен удар у ребра дичини, яка його проминала. Він навалив цілу купу трупів біля своєї ями, горлаючи й сміючись у божевільному збудженні полювання.
Гай також пройнявся його божевіллям. Він танцював і кричав, і вимахував сокирою, охороняючи спину та бік Ланнона, кидаючи списа, коли якась величезна тварина загрожувала наступити на їхню яму й розчавити всіх тих, хто в ній перебував.
І він, і Ланнон просякли власним потом і були обліплені пилюкою, яка кружляла над ними й уже перетворилася на тверду кору на їхніх тілах. Камінь, пожбурений чиїмось копитом, розбив Гаєві лоб до самої кістки черепа, й він відірвав клапоть матерії від туніки, швидко забинтував собі рану, майже не уриваючи свого танцю збудження.
Попереду них лучників відкинуло вагою тваринної плоті. Стріли в них закінчилися, вони попадали у свої ями й дозволили, щоб ряди дичини перекочувалися через них.
Гай побачив, як нові ряди ще не поранених тварин насуваються на них, схопив свого царя, який збожеволів від крові, й потяг його, не даючи йому випручатись, на саме дно ями, й вони лежали там, прикривши голови руками, тоді як під натиском ратиць і копит краї ями обвалювалися на них. Земля душила їх, і вони прикривали обличчя краями тунік і задихалися, намагаючись ковтнути бодай трохи повітря.
Молодий жеребець зебри звалився в їхню яму. Перед смертельною небезпекою він хвицав ногами й нажахано іржав, а його могутні жовті зуби клацали, не розбираючи, що опинялося між ними.
Гай відкотився вбік, рятуючись від гострих, як бритва, ратиць. Він зробив коротку перерву, щоб прицілитися, а тоді вистрелив правою рукою вгору. Гострий шпичак на кінці сокири з грифами влучив під саму щелепу нажаханої тварини, проникши їй у самий мозок. Вона обм’якла, затремтівши, тепла й м’яка, на них, і труп тепер захищав їх від шторму копит і ратиць, який шаленів над ними.
Зрештою шторм ослаб, пішов далі й загубився десь удалині. Запала тиша, і Гай підкотився до Ланнона.
– Із тобою все гаразд?
Ланнон насилу вибрався з-під мертвої зебри. Вони вилізли з ями й з великим подивом оглянулися навколо: на ширину 500 кроків і на стільки ж у глибину земля була вкрита товстим килимом мертвої та вмирущої дичини. Зі своїх ям, завалених результатами жахливої різанини, вибиралися лучники і метальники списів та дивилися навколо приголомшеними поглядами п’яних.
Лінія загоничів, здавалося, виринула до них із болота завислої в повітрі пилюки, навіть небо було затьмарене пилюкою, і жалібні крики, мукання й бекання вмирущих і поранених тварин заповнювали тишу.
Загоничі наближалися, вишикувані в лінію, ступаючи по закривавленій плоті, і їхні мечі підіймалися й опускалися, коли вони добивали поранених. Гай засунув руку під туніку й дістав звідти шкіряний бурдюк із зенґським вином.
– Я завжди завдячую тобі свій комфорт.
Ланнон усміхнувся й жадібно випив. Краплі вина заблищали, наче кров, на його запилюженій бороді.
– Хіба світ бачив коли-небудь таке полювання? – запитав він, подаючи бурдюк Гаєві.
Гай випив, а тоді озирнувся навколо себе, на покрите трупами поле.
– Не думаю, аби колись було щось подібне, – тихо відповів він.
– Ми закоптимо й висушимо м’ясо убитих тварин, а тоді влаштуємо нове полювання, – пообіцяв Ланнон, підвівся й пішов геть, щоб розпорядитися, як готувати м’ясо.
Високе склепіння помаранчевого світла висіло над рівниною, світло, яке утворювалося з десятьох тисяч багать. Протягом усього полудня й усієї ночі армія працювала, обробляючи величезну здобич. Вони різали м’ясо смугами й розвішували їх над димучими вогнищами. Запах свіжого м’яса, цвілий сморід викинутих нутрощів і сичання підсмажуваного м’яса літали над табором, де Гай сидів під накриттям шкіряного тенту й працював у миготливому світлі олійної лампи.
Ланнон вийшов із темряви, він досі смердів пилюкою та засохлою кров’ю.
– Вина! Сонячний Пташе, порятуй друга. – Він прикинувся, ніби хитається від спраги, й Гай подав йому амфору та чашу. Знехтувавши чашу, Ланнон пив прямо з шийки глека, після чого витер бороду рукавом. – Я приніс тобі новину, – повідомив він з усмішкою. – Наша мисливська здобич становить тисячу сімсот голів.
– А скільки загинуло людей?
– П’ятнадцятеро померли, є також поранені, але хіба справа не варта таких втрат?
Гай не відповів, і Ланнон провадив:
– Є ще одна новина. Ще один із моїх списів влучив у ціль. Аннель пропустила свої місячні.
– Південне повітря має бути дуже корисним. Усі четверо завагітніють не пізніше, як через два місяці.
– Справа не в повітрі, Сонячний Пташе, – засміявся Ланнон і знову приклався до глека.
– Я задоволений, – сказав Гай. – Більше стародавньої крові для Опета.
– Коли це ти став дбати про кров, Гаю Бен-Амон? Ти радий, що матимеш більше моїх шмаркачів, яких тобі так подобається псувати, – я тебе знаю. – Ланнон підійшов ближче й зупинився біля Гая. – Ти пишеш, – сказав він, аби щось сказати. – Що це буде?
– Поема, – скромно відповів Гай.
– Про що вона?
– Про полювання. Сьогоднішнє полювання.
– Заспівай її мені, – наказав Ланнон і впав на хутряне ложе Гая, усе ще тримаючи амфору за шийку.
Гай приніс лютню й присів на очеретяній маті. Він заспівав, а коли закінчив, Ланнон спокійно лежав на Гаєвому ложі, вдивляючись крізь відхилену завісу намету в ніч.
– Я бачив усе інакше, – сказав він нарешті. – Для мене це було просто збирання врожаю плоті.
Він знову замовк.
– Я зіпсував тобі настрій? – запитав Гай, але Ланнон похитав головою.
– Ти справді віриш, що зроблене нами сьогодні зруйнувало щось таке, чого не можна буде відновити? – запитав він.
– Я не знаю, може, я й помиляюся, але якщо ми полюватимемо так, як сьогодні, кожного дня або навіть один раз на десять днів, то незабаром перетворимо цей край на пустелю.
Ланнон досить довго міркував
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сонячний Птах», після закриття браузера.