Читати книгу - "Повія, Мирний"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
- Христе, чаю! - гукнув Проценко.
Христя увiйшла i, похнюпившись, почала наливати чай.
Довбня зиркнув на неї.
- Ти, бачу, й досi сердишся? Я не знав, що ти така образлива. Ну, вибач. Вибач та послухай, що я скажу тобi. Ти знаєш Марину? Вона тобi, здається, товаришка? Замiж виходе. От приходь на весiлля.
Христя, сопучи, налила чай, подивилася, що Проценко не допив ще свого стакана, i мовчки пiшла з хати.
- Мовчиш… Сердишся? Ну i сердься, господь з тобою! - сказав Довбня i знову прийнявся за цигарку.
Допивши чаю, вiн зразу знявся.
- Прощайте.
- Куди ж се?
- Треба. Одна сидить на квартирi, скучає… Так не забудете, прийдете?
- А коли?
- У першу недiлю пiсля водосвяття… Приходьте.
- Спасибi, прийду. Довбня пiшов.
- А ти, дурочко, розсердилася, - провiвши Довбню, повернувся до Христi Проценко. - I чаю не схотiла пити!
- Чого ж вiн плеще таке? Як ще п'яний не увалився?!
- Ось жениться - оханеться.
- Хто жениться? вiн? Яка дурна за його пiде?
- Як яка? Марина!.. Вiн же прохав тебе на весiлля до неї.
- Та вiн ожениться на Маринi? - аж скрикнула Хрястя. Годi - дурите!
- Справдi казав, що жениться. Прохав на весiлля.
- Що ж, ви пiдете?
- Обiцяв.
- Хм… - дивувалась сама собi Христя.
П'ючи чай, вона разiв з десять все допитувалась у Проценка, чи справдi то Довбня жениться на Маринi. I все їй якось не вiрилося, не хотiлося вiрити. Проценко казав, що не став би ж Довбня клепати сам на себе. Се так її здивувало, що вона забула про свою недавню образу, про недавнi сльози. Довбня тепер стримiв гвiздком у її головi, стояв перед очима. Вiн тепер здавався їй якимсь кращим, якимсь вищим.
- Якщо не бреше Довбня та справдi жениться на Маринi, то добре зробить, - сказала вона. подумавши.
- А що?
- Так. Не пропаде дурно дiвка. Та i його пригляне.
- Не вiриться щось менi, щоб Марина його глядiла. Не така вона! - одказав Проценко.
- Що ж, вона не така людина, як i всi? не таке серце має? - образливо запитала Христя.
Проценко на те нiчого не одказав. Вiн пiшов у свою хату почитати; а вона, перемиваючи стакани, все думала про Марину та про Довбню… Марина виходить замiж… Довбня жениться на Маринi… Хто така Марина? Проста дiвка з села… Хто такий Довбня? Панич, хоч i зламаний… Гриць навiть одмiчує його, як розумного чоловiка… I от вiн жениться, жениться на Маринi… Чудно, дивно… Що ж тут дивного? Подобалася йому Марина, а вiн Маринi, ну й поженяться. I нема нiчого чудного. Що панич? Так хiба, як вiн панич, то йому i можна простих дiвчат дурити, з ума зводити?.. Це от якби i Гриць оженився на менi… Хiба б я його не любила, хiба б я його не берегла? А що, як Гриць жениться на менi? I я тодi з робiтницi стану панiєю, одiнуся по-панськiй - i не пiзнати мене… А вже ж i любитиму. Матiнко моя! - аж скрикнула Христя, затулилася долонями i з нестямки цiлувала свої руки, думаючи, що то Гриця цiлує…
Минуло свято. Прийшла iордань i пройшла. Вона впала якраз в четвер, а в недiлю Довбня буде брати шлюб з Мариною.
- I ви пiдете-таки? - спитала Пистина Iванiвна у Проценка.
- А що ж? Обiцяв. Треба пiти.
Пистина Iванiвна усмiхнулася, потiм скривилася i нiчого не одказала. У недiлю вiн справдi пiшов. Зараз пiсля обiду одiвся i пiшов, бо вiнчання загадане було надвечiр. Христя могла б - летiла за ним. Їй хотiлося подивитися на Марину, побачити, як вона удiта, як стоятиме у церквi, чи пiд пару Довбнi? Боже, як хотiлося!.. Та ба - не можна: щоденна робота роботою, а то ще на понедiлок панi загадала другу роботу: пекти булочки до чаю, бо на вiвторок напрошено гостей. Треба заранi все наготувати, та й доглянути, щоб до ладу було. Звечора пiд процiдити, до свiту учинити, щоб на ранок усе готове було… Христя утирає пiд, панi стоїть над нею та дивиться, а в Христi перед очима церква, вiнчання… Нiяк з голови не йде!.. "Та вже ж хоч цiлу нiч не спатиму, дiжду Гриця; прийде, розкаже, як там було. Вiн обiцяв не баритися", - утiша сама себе Христя, бовтаючи цiд у макортетi.
- Буде уже. Процiди, - каже панi. Процiдила.
- Постав же на пiч, хай вистоїться. Та й спати заранi лягай. Упiвночi треба цiд завдати, щоб к свiту поспiло… I я встану, - наказує панi.
Заранi полягали усi; лягла i Христя. Та їй не спиться: i весiлля з думки не йде, i панича дожидає, щоб стрiнути… Боже! як довго час той iде, здається, кiнця йому немає!
Не швидко почула Христя стук у вiкно… "Вiн, вiн, Гриць! От коли усе розкаже…" Як навiжена, Христя мерщiй кинулася сiнешнi дверi одчиняти.
Вона не помилилася. То був справдi Проценко. Тiльки що вона одсунула, впустила, як вiн зразу i учепився за неї.
- Ходiмо, серце, до мене, - шепче, гаряче обдаючи поцiлунками, i Христя чує, як вiд його несе потроху хмелем.
- Панi швидко встане, - одказує Христя.
- Чого?
- На завтра булочки завдали.
- Гаспидськi булочки! - гукнув вiн.
- Як! то ж хлiб святий!
- Який там вiн святий! I свиня, по-твоєму, свята, що чоловiк її їсть?
- То ж свиня, а то хлiб.
- Ну, хай, по-твоєму, i святий. Тiльки ходiмо, серце. Оце тiльки що з весiлля. Присилували чарку тiї гаспидської горiлки випити. Ходiмо, голубочко! Ти ж у мене одна найкраща. Там усе шваль, твого одного мiзинця на нозi не стоять! - I вiн, не давши i дверей зачинити, поволiк її за собою. Вона, одначе, i не противилася, їй так хотiлося скорiше почути, як було на весiллi, та хто був, та яка Марина, чи не перемiнилася.
- Марина? Марина яка була, такою i зосталася - хльорка, та й годi! - сказав вiн. - Довбня нещасний з нею буде.
- От уже i нещасний! Чого? Ви самi казали, що щастя, як трясця: кого схоче, того й нападе.
- Тiльки не з Мариною. Воно од неї, як од того лихого, тiкає. Ну, яке щастя з хльоркою?
- А хто винуватий? Ви ж i винуватi: зав'яжете свiт дiвцi, та тодi i хльорка.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Повія, Мирний», після закриття браузера.