Читати книгу - "Шуанська балада, Вальдемар Лісяк"
![](/uploads/posts/books/8/2/2/2/shuanska-balada-valdemar-lisjak.jpg)
- Жанр: Публіцистика
- Автор: Вальдемар Лісяк
Книга про "поєдинок" між Наполеоном Бонапартом та вождем одного з шуанських загонів, Жоржем Кадудалем.
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
ВАЛЬДЕМАР ЛИСЯК
ШУАНСЬКА БАЛАДА
Państwowe Wydawnictwo Iskry, Варшава 1981
Перекладач: Марченко Володимир Борисович, 2024
Вальдемар Лисяк
ШУАНСЬКА БАЛАДА
про "сліпого воїна"
Гедеона
та про
його поєдинок
з "корсиканським
карлом"
Бонапарте
ВСТУПНЕ СЛОВО
"Шуанська Балада" не претендує на те, щоб бути історичним твором, хоча її зміст — це факти й нічого, крім фактів, оформлені в моєму стилі оповіді. Я не історичний стенографіст, а письменник; мене цікавить не історія як наука, а історія як годівниця моїх літературних захоплень. Пишучи цю книжку, я жодної миті не намагався бути об’єктивним. Я вважав за краще, щоб мене звинувачували в тому, що я створюю казки з реальності, а не представляю реальність, позбавлену уяви. Приймаючи таку точку зору і такий метод, я не відчував ні вагань, ні сумнівів, ні сорому, тому що, як один із найвидатніших європейських медієвістів, професор Колеж де Франс Жорж Дюбі:
Я не вірю в повну об'єктивність історика. Думка про те, що можна прийти до безпристрасного спостереження всіх фактів минулого, є міфом позитивістської історіографії. Навпаки, я переконаний, що будь-яка хороша історіографія суб’єктивна. Це робота людини, яка обирає проблеми, які хоче розвивати, і реагує на них залежно від власної ідеологічної моделі (з інтерв’ю для "L’Express", яке взяли Макс Галіо та Софі Ланнес).
W.Ł.
Люди дуже рідко можуть бути як поганими, так і хорошими.
Нікколо Макіавеллі, Роздуми
ЗАЧИН
29 березня 1800 р. Палац Тюїльрі. Протягом століть це був королівський палац, населений Валуа, Медічі та Бурбонами, починаючи з "Короля-Сонця" Людовика XIV. Вже місяць і кілька днів у нього інший господар, нове, сонце Франції, яке щойно зійшло – Наполеон Бонапарт, і Тюїльрі називають вже не "королівським", а "урядовим палацом". Ця переміна в номенклатурі фактично нічого не змінює, так само як титул, який зараз носить корсиканець: Перший Консул Республіки, не змінює того факту, що його влада є абсолютною, дедалі більшою з кожним днем, прагнучи до більш ніж королівської мірки. Це буде мірка цісарів.
Сонячний ранок. Павільйон Флори, повний ад'ютантів, якихось неквапливих офіцерів і врослих в землю цивільних. Поодинці та групами вони дивляться у вікна або розмовляють, надто жваво, щоб це було природно, або з мертвою серйозністю вивчають профіль різьбленої балясини на балюстраді, ніби вона така гарна, що ніщо інше в світі не може відволікти їх у цей момент.. Деякі люди перегортують якісь документи, наче в усьому палаці не було кращого місця для цього, ніж куток сходів. Усі сходи, входи й виходи, вікна, галереї, коридори, закутки й кути стін огороджені так, щоб миша не могла проскочити. Якби вона спробувала, в неї б влучила принаймні одна зі сотні куль, випущених одночасно з сотні рушниць. Справа навіть не в точності, а в простій ймовірності. Ось чому павільйон Флори в палаці Тюїльрі 29 березня 1800 року такий переповнений людьми, зайнятими собою, балачками та паперами, які бачать лише вхід. Все ще порожній.
Свіже весняне повітря та аромати чудових садів, розроблених Ленотром та створених Лепотом, Кусто та Койсево, вливаються у внутрішні приміщення через вікна. Але всередині душно тією духотою, яка викликана напругою очікування невідомого і небезпечного.
Нарешті він тут. У світлі дверей проступає силует колоса. Жорж Кадудаль, голова шуанських загонів з Морбіану, найзапекліший ворог Республіки. Конспіративний псевдонім: Гедеон. Але ним користується тільки він, він і його люди. А іноді й поліція. Ті, хто чекає в павільйоні Флори з ранку, говорять просто: Жорж або "шуанський звір". Тварина, яку найбільше нагадує його величезний силует, — це слон, точніше, мамонт. Сто з гаком кілограмів кісток, м'яса і, головне, сталевих м'язів, від яких тріщать шви його одягу. Його бояться, він міг одним ударом кулака знести голову з шиї — тому тут так багато людей.
Ватажок морбіанського повстання шуанів, Жорж Кадудаль
Ще більше вони бояться за свого "бога війни", якого вже не годиться — як під час італійської кампанії 1796 року — називати "маленьким капралом", але який від того не підросте ні на сантиметр. Він маленький і поряд з Кадудалем буде виглядати як порцелянова статуетка. Буде достатньо, якщо цей морбіанський бугай покладе йому долоні на шию і стисне...! Вони не можуть зрозуміти, чому Перший Консул, якщо вже готовий зустрітися зі своїм ворогом, попередньо гарантувавши йому свободу прийти та вийти незалежно від результату розмови, чому він наполягав на тому, щоб розмова відбулася приватно?! Кадудаль, який залишиться з ним наодинці, зможе досягти мети, за яку так довго боровся, лише одним рухом руки. Що з того, що таким чином він і сам покінчить життя самогубством, знаючи, що його потім розірвуть на шматки – ця людина здатна на це, він природжений відчайдух, він піде на все заради своєї справи! Багато хто з тих, хто очікує, у цьому впевнені і думають, чи не порушити наказ і відправитися до камеру на кілька місяців, а то й років, але в славі рятівника Франції. Це означає: чи не треба одним блискавичним викидом руки прикласти ствол до вуха звіра й натиснути на спусковий гачок тепер, коли він уже йде повз них...!
Ніхто з тих, хто проходить повз, цього не робить, і Кадудаль стає все далі й далі. Їхні руки стигнуть на прикладах. Може, це його спокій так лякає? У нього камінне обличчя, чоловік дивиться прямо перед собою, він сам для себе, вони не існують. Через хвилину вже пізно. Назустріч шуану виходить ад'ютант Консула, Рапп, з боків з'являються гвардійські офіцери, а також "пес Бонапарта", мамелюк Рустам з фосфоресцюючими білками очей, з рукою на рукоятці кинджала. Рапп забирає від Жоржа рекомендаційний лист, наданий шуану генералом Брюном, і вказує рукою напрямок. Вони доходять до дверей вітальні, Рапп пропускає чоловіка вперед, заходить за ним і зачиняє за ним двері. Весь цей час інші стоятимуть за тими дверима зі зброєю в руках, готові відчинити їх ударом ноги та стрибнути на перший крик.
Тим часом у великій вітальні, високі вікна якої виходять на терасу й сад, а зі стелі Мінерва, яку тріумфально везуть її жриці, дивиться зі стелі ще з часів Людовика XIV, Бонапарт вітає Кадудаля й дає ад’ютанту знак головою: геть! Рапп виходить у кабінет, який боком примикає до вітальні (їх розділяє крихітна спальня), і "закриває" кожні двері, але так дотепно, що між стулками
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Шуанська балада, Вальдемар Лісяк», після закриття браузера.