Читати книгу - "Метаморфози"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Хоч і було те хлоп'я Дімантіди{520} нащадком, одначе,
Кажуть, що Алексіроя, Граніка дворогого донька,
Нишком на світ привела його в заростях вогкої Іди.
Міст гомінких він цурався. Не в світлих палатах, а в горах,
Серед відлюддя бував, полюбляв заглядати у скромні
Села — на збори мужів іліонських не часто з’являвся.
Та грубіяном не був і не з тих, що глухі до любові.
Часто ловив у лісах він Гесперію — німфу прекрасну.
От її вгледів якось: розпустивши по плечах волосся,
/770/ Грілась на сонці вона побіч хвиль свого батька — Кебрена.
Німфа сполошена кинулась геть. Так од сірого вовка —
Лань; так од яструба качка летить, задалеко відбившись
Від озерця. Та троянський герой переслідує німфу:
Ту, що від страху швидка, здоганяє швидкий від любові.
Раптом, майнувши в траві, зеленава змія утікачці
Зубом кривим уразила п'яту, затруївши їй тіло.
Разом з життям обірвалася й втеча. Обнявши бездушну,
Скрикнув нестямно Есак: „О, навіщо тебе доганяв я!
Втім, хіба ждав я біди? Чи такої, як ця, перемоги?
/780/ Вдвох ми тебе, нещасливу згубили: змія — своїм зубом,
Нетерпеливістю — я! Од змії, проте, більше злочинний
Буду, якщо твою смерть не спокутую смертю своєю!“
Мовив — і з скелі, яку під’їдали вали рокітливі,
Кинувсь у море. Та, поки летів, змилостивилась Тетіс:
Пір'ям його зодягла, й по воді, опустившись легенько,
Вже він поплив — не зумів осягнути жаданої смерті.
От і гнівиться: не хоче, закоханий, жити насильно —
Проти душі постає. Із житла нещасливого прагне
Вирватись. Ось уже й крила пружні за плечима він чує.
/790/ Вже понад водами звився, вже падає знов, але пір'я
Робить падіння м'яким — і шаліє Есак, і під воду
Йде стрімголов, без кінця випробовує смерті дорогу.
Він ізмарнів од любовної туги: потоншали ноги,
Шия тонка протяглась, голова — віддалилась од тіла.
Любить моря і зоветься „нирець“, бо пірнає у море».
Книга дванадцята
Батько Пріам за Есаком тужив, як за мертвими тужать;
Що перевтіливсь, — не знав. Йому жертви складав на могилі,
Хоч і пустій, та позначеній написом, Гектор з братами.
Тільки Паріса тоді не було на печальних обрядах:
Викравши вдатну дружину{521} собі, він війну довголітню
Вніс у вітчизну: за звабником тисяча суден союзних
Рушило вслід, а на них — товариство військове пеласгів.
Помста швидкою була б, якби суден вітри супротивні
Не розметали, якби їх Авліда{522} в землі Беотійській,
/10/ Рибою щедра, на тихій воді не тримала так довго.
Вже готувалися звичаєм предків Юпітеру скласти
Жертву благальну, вже древній вівтар запалав, коли раптом
Неподалік вівтаря, на платані, уздріли данайці{523}
Синю змію, що вилася по стовбуру ген до верхів'я.
Там, на вершечку, — гніздо, й пташенят було вісім у ньому.
З матір'ю разом, що била крильми над гніздом опустілим,
Їх, ухопивши, несита змія в одну мить проковтнула.
Всі остовпіли, а Тестора син{524}, ясновидець відомий,
Ось що сказав: «Переможемо ми! Веселіться, пеласги!
/20/ Троя впаде; але й наші митарства триватимуть довго!» —
Дев’ятилітню війну — було й дев’ять птахів — пророкує.
Тільки сказав, а змія, обвиваючи віття зелене,
Каменем стала, зміїний свій вигляд у ньому зберігши.
Не втихомиривсь, одначе, Нерей, — в аонійській затоці
Воїнство все ще стоїть. І вже дехто вважав, що від лиха
Трою Нептун береже, адже він її муром обводив.
Тільки не Тестора син: він-бо знає і вголос говорить,
Що слід робити: дівочою кров’ю власкавити гнівну
Діву-богиню{525}. Коли над любов'ю — спільна потреба,
/30/ Владар{526} — над батьком верх узяли, й, щоб невинну віддати
Кров, Іфігенія станула серед жерців посмутнілих
Біля жертовника, — зглянулась Діва й, присутнім заславши
Зір поволокою, в найурочистішу мить обрядову,
Кажуть, ланню жертовною доньку Мікен підмінила.
Тож, коли кров’ю належною задовольнилась Діана
Й разом із Фебою гнів довгочасний приборкала й море, —
Тисяча суден, вітрила наповнивши вітром попутнім,
Після трудів чималих до фрігійських пісків дотяглися.
Між суходолом, повітрям і водами є серединне
/40/ Місце у просторі — наче межа трьохчастинного світу.
Кожну подію відтіль, хоч і віддаль незмірно далека,
Видно, й усі голоси проникають у вуха чутливі.
Там — Поголоска живе; її дім — на вершині найвищій.
Безліч веде туди входів і тисяча отворів різних
Є в тому домі; дверей — ні одних ні в одному проході.
Навстіж усе там і вдень і вночі. Увесь дім — із дзвінкої
Міді, й гуде він увесь, і відлунням повторює звуки.
Спокою в ньому нема, жоден закуток тиші не знає.
Криків, одначе, не чуть, тільки гамір стоїть невиразний.
/50/ Море подібно шумить, коли подих його наслухати
Здалеку. Відгомін грому такий, коли в хмарі понурій
Ще раз, але ніби знехотя вже, загуркоче Юпітер.
В передпокоях — роїться юрба. То виходить, то входить
Натовп хисткий. Неправдиві й правдиві впереміш повсюди
Там сновигають чутки, перепурхують з місця на місце
Незрозумілі слова; ці наповнюють вуха дозвільних.
Ті — з новиною далі летять. Щораз більшає доля
Вигадки: що б не почув, — щось від себе додасть оповідач.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Метаморфози», після закриття браузера.