Читати книгу - "Людина, що знайшла своє обличчя, Олександр Романович Бєляєв"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
За наказом Сатьї слуга вивів хлопчика з глечиком на голові. Сніданок закінчився в цілковитій мовчанці.
В цей день після сніданку повинні були виїжджати кілька юнаків і дівчат, які закінчили школу.
Аріель відчував приховану симпатію до темношкірого юнака з великими очима і стрункої дівчини, які від’їздили, і мав підстави думати, що й вони так само дружньо ставляться до нього. Кілька років спільного перебування в Дандараті міцно єднали їх. Але свої почуття вони приховували під маскою холодності і байдужості. Лише в ті дуже рідкі хвилини, коли очі наглядачів і вихователів не стежили за ними, потаємні друзі обмінювались красномовним поглядом, іноді рукостисканням — і тільки. Всі троє берегли свою таємну дружбу— єдиний скарб, що зігрівав їх юні серця, немов маленька квітка, яка чудом збереглася в мертвій пустелі.
О, коли б вихователі проникли в їх таємницю! З якою люттю вони розтоптали б цю квітку! Під гіпнозом вони б змусили признатися в усьому і навіюванням убили б це тепле почуття, замінивши його холодною байдужістю.
Прощання відбулось у дворі біля залізних воріт. Не дивлячись одне на одного, від’їжджаючі сказали крижаним тоном:
— Прощай, Аріель!
— Прощай, прощай! — І розійшлись, навіть не потиснувши рук.
Похнюпивши голову, Аріель попрямував до школи, намагаючись не думати про друзів, гамуючи почуття смутку, — для таємних думок і почуттів буде час пізньої ночі. Про ці думи і почуття він не скаже нікому навіть під гіпнозом! І в цьому була найостанніша глибока таємниця Аріеля, про яку не догадувались навіть хитрий Чарака і начальник школи Бхарава.
Потім відбулися уроки з історії релігії, окультизму, теософії. Обід з «бананами», уроки з англійської мови, хіндустані, бенгалі, маратхі, санскриту… Убога вечеря.
— Ви дуже ситі! — переконує Сатья.
Після вечері — «сеанс». Аріель уже пройшов це жахливе коло дандаратського пекла, але повинен бути присутнім під час «практичних занять» з новачками.
Вузький темний коридор, освітлений лише блідим, мерехтливим вогником світильника з чадним ґнотом із бракованої бавовни, веде у велику кімнату без вікон і з таким же тьмяним вогником. У кімнаті — грубий стіл і кілька циновок на підлозі.
Аріель з групою старших вихованців непорушно, мовчки стоїть у кутку на кам’яній підлозі.
Слуга вводить чотирнадцятирічного хлопчика.
— Пий! — каже наставник, простягаючи кухоль.
Хлопчик покірно ковтає смердючу, гіркувату рідину, намагаючись не кривитися. Слуга швидко знімає з хлопчика сорочку і натирає його тіло летучими мазями. Хлопчика охоплює тривога, смертельна туга. Потім настає збудження. Він часто і важко дихає, зіниці його розширені, руки й ноги сіпаються, мов у картонного паяца.
Учитель піднімає з підлоги лампу з мерехтливим вогником і питає:
— Що бачиш?
— Я бачу сліпуче сонце, — відповідає хлопчик, мружачи очі.
Усі почуття його загострені. Тихий шепіт здається йому громом, він чує, як мухоловки бігають по стінах, як дихає кожна людина в кімнаті, як б’ється серце в кожного з присутніх, як десь на горищі ворушаться кажани… Він бачить, чує, помічає, відчуває те, чого не помічає жодна нормальна людина.
В одних такий стан закінчується маренням, в інших — страшним нервовим припадком. Деяких Аріель більше вже не бачив після таких шалених припадків: вони або померли, або збожеволіли.
У самого Аріеля був міцний організм. Юнак пройшов через усі випробування, зберігай своє здоров’я.
Коли засвітилися перші зорі, двері кімнати відчинились. Увійшов Чарака, ведучи за руку смаглявого хлопчика з переляканим обличчям.
— Сідай! — наказав він хлопчикові.
Хлопчик сів на підлозі, як автомат. Аріель підійшов до Чараки і вклонився.
— Це новий, його звуть Шарад. Ти поведеш його сьогодні. Ти задоволений собою?
— Так, отче, — відповів Аріель.
— Тобі нема в чому покаятися? — недовірливо спитав Чарака. — Досконалості може досягти лише той, хто ніколи не буває задоволений собою. — Пильно глянувши в очі Аріеля, Чарака спитав: — Про минуле не думав?
— Ні, — твердо відповів Аріель.
У цій школі вихованцям заборонялося думати про життя до вступу в школу, згадувати раннє дитинство, батьків і ставити запитання, що стосуються їх минулого та майбутнього. Ніхто з вихованців не знав, що їх чекає, до чого їх готують, майже ніхто не пам’ятав і свого минулого. Тим, у кого були ще надто свіжі спогади і міцна пам’ять, гіпноз допомагав забути минуле.
Чарака ще раз пильно глянув в очі Аріеля і вийшов.
Шарад сидів у тій самій непорушній позі, як маленький бронзовий істукан.
Аріель прислухався: кроки Чараки віддалялись, і посміхнувся вперше за весь день.
Перед вихованцями Дандарата було лише два шляхи: для більшості — повне, абсолютне обезволювання і, в кращому разі, цілковите розладнання нервової системи. Для мізерної меншості — найсильніших фізично й інтелектуально—шлях витонченого лицемірства, найдосконалішого хитрування, артистичної симуляції. Аріель належав до другої групи, йому вдавалося протистояти навіть гіпнозу, симулюючи сомнамбулічний стан. Але таких, як він, було небагато. Найменша помилка — і обман викривали. Наставники були господарями душі і тіла своїх вихованців.
Аріель швидко й тихо підійшов до Шарада і прошепотів:
— Тебе лякатимуть, але не бійся нічого, що б ти не побачив. Усе це навмисне…
Хлопчик з подивом і недовірою поглянув на Аріеля. В школі з ним ще ніхто так по-дружньому не говорив.
— І головне: не плач, не кричи, якщо не хочеш, щоб тебе били!
Шарад перестав плакати. За вікном безшумно метушилися кажани, іноді влітаючи у вікно. На стінах кімнати маленькі хатні ящірки ловили комах. Хлопчик задивився на них і заспокоївся.
Аріель запалив олійний світильник. Червоний язичок полум’я тьмяно освітив
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Людина, що знайшла своє обличчя, Олександр Романович Бєляєв», після закриття браузера.