Читати книгу - "Що з тебе виросте, Фрітьофе? Людина, яку покликало море"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Руале, погодься. Благаю тебе, зроби це задля мене, задля своїх братів, — втрутилася в розмову Маргарет. — Погодься! Піди сьогодні ж до Бйорнсона. Це ж найбільший у Норвегії судновласник. Антонію, скажи, скільки він має кораблів. Вони плавають по всіх морях світу… — В її карих очах, втуплених у Руала, спалахнула надія, на щоках знову розквітли рум'янці. — Спробуй, хоча б на деякий час. Якщо це буде тобі не до душі — покинеш. Зроби це заради мене! Ти вирушатимеш у ті свої мандри, а повертатимешся у власпий дім, до людей, що кохають тебе… — дедалі наполегливіше переконувала Маргарет.
«Бережи свою свободу! Якщо хоч раз поступишся — кінець тобі. Ніколи вже не повернеш її. Маргарет скористається з цієї дрібної, на перший погляд, перемоги, щоб назавжди здобути вигідну позицію!» — остерігав Руала якийсь внутрішній голос.
Він подивився на брата, потім на дівчину. Антоній зрозумів його одразу. Проте Маргарет не хотіла піддатися так легко. Вона склала руки з виразом німого благання. Та вираз очей Руала протверезив її. У неї стислися уста, обличчя спотворила гримаса, де й поділася врода. Дівчина одразу стала негарна, озлоблена.
— Нарікатимеш сам на себе! — із злістю крикнула вона й вибігла з кімнати. З-за дверей почулося стримуване ридання.
— Чого ти так грубо поводишся з нею? — докірливо сказав Антоній, побачивши, що брат знову поринув у читання. — Плаче он. Я, Руале, не хочу втручатись у твої справи, але ти не знаєш, як вона тебе чекала. Ти не попрощався з нею, жодного слова не написав ні з Бельгії, ні з Америки. Бетті казала, що Маргарет навіть не дивилася ні на кого, усе тебе чекала. Зрозумій, вона кохає тебе, — додав Антоній, помітивши роздратований жест брата. — І не дивуйся. Як і кожна жінка, вона мріє мати свою домівку, дітей. Подумай тільки, ви вже так давно знайомі. Ти знаєш, як чудово вона вміє куховарити й вести господарство. Її батько любить тебе. Не забувай, що він має великий пай на кількох верфях. Наш батько мріяв, щоб і ти колись почав будувати кораблі… — Антоній говорив дедалі повільніше. Мова його уривалася під холодним поглядом брата, і нарешті він зовсім замовк, сторопілий.
Руал проковтнув слину, набрав у легені повітря. Видно, боровся сам із собою.
— Не бери близько до серця її сліз. Вона жаліє передусім себе. Її сльози — зброя проти мене. Я любив Маргарет дужче, ніж будь-яку іншу дівчину, люблю її й досі і зичу їй щастя, але… Гадаю, вона переживе те, що я не виправдав її сподівань. Ти зрозумій, я не можу зв'язувати свою долю з жодною жінкою. Я повинен сам розпоряджатися своїм життям. Дружина стала б мені на заваді. Я вже знаю, як зв'язують людину ці лагідні жіночі руки. Лише ради однієї я пожертвував найдорожчим для мене, ради неї я зрікся найзаповітніших мрій. Ти сам цо добре знаєш. П'ять років я згаяв, скорившись її бажанню. Так то ж була мати. І я не шкодую, бо вона була щаслива. Мати одна на світі, для неї можна зробити все, але тільки для неї. Я ще тоді присягнувся не допустити, щоб яка б то не була жінка, хоч би навіть і кохана, зв'язала мені руки, прикувавши до себе. Я мушу оберігати свою свободу; якщо хоч раз втрачу, не поверну її вже ніколи. Твоя дружина, Антонію, чарівна, добра, але скажи, чи відпустила б вона тебе на кілька років в експедицію на край світу? Напевне не відпустила б. І в цьому немає нічого дивного. Та, зрештою, ти й сам не захотів би залишити її. Жінки так уміють нав'язувати свою волю, що тобі здається, ніби ти сам так вирішив. У цьому й полягає їхня підступна сила, і саме цього я найбільше боюсь. Розумієш мене тепер? Кажу тобі щиро: ні з ким досі я не мав такої розмови і, коли б не Маргарет, не заговорив би про це й сьогодні. Ти подумай тільки: п'ять років тому я міг уже стати капітаном далекого плавання. — В голосі Руала забринів жаль. — П'ять років тому міг би організувати власну експедицію, як Нансен.
— Власну експедицію? — луною обізвався здивований Антоній.
— А чому б і ні? Це моя мрія. І не сьогодні вона виникла в мене. Я вже давно готуюсь до її здійснення. У мене вже майже готовий план.
— Це чистісіньке шаленство! — вибухнув Антоній. — А ти подумав про гроші? Ти дуже непрактичний. Що ти вбив собі в толову? Ти не рівняйся з Нансеном. Треба мати або великі гроші, або таку славу, як він. Ну і його талант. Ти знаєш, що Нансен недавно став професором біології в нашому університеті? А ти хто із своїм дипломом штурмана? Хто тобі допоможе? Хто захоче ризикувати?
— Я вже подав заяву в морське училище, на тому тижні складаю екзамен. Стану капітаном далекого плавання. Ти кажеш, що мене ніхто не знає. А пам'ятаєш, ким був Нансен до своєї експедиції в Гренландію? Його теж ніхто не знав. Усі тільки знущалися і глузували з нього. Не забувай, що в мене вже немалий досвід за плечима. В Антарктиці я побував у таких бувальцях, що взагалі ледве вирвався звідти живим. Наше прізвище знає вже вся Норвегія. Скажу тобі першому, що я задумав, про що багато років мрію. Тілько пам'ятай: нікому про це ні слова.
Руал, широко ступаючи, ходив по кімнаті. Вражений Антоній дивився на брата, як на чужого, ніби оце тільки зараз познайомився
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Що з тебе виросте, Фрітьофе? Людина, яку покликало море», після закриття браузера.