Читати книгу - "Політ співочого каміння. Трилогія з народного життя"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Коли виростеш, стережися Ілюзії. Це дуже хворе, але підступне слово! Саме через нього першими потерпіли Адам і Єва у Едемі, а потім всю історію страждає людство на Землі. Незриме це слово Ілюзія, але воно, як ніяке інше, породжує криваві видовища — революції і війни, катастрофи…
— Але там, на картині, таке, як у казці! — сказав я.
— Так, там на картині — пустельний міраж. Але Ілюзія страшніша за міраж, Видіння з’являється і зникає, а Ілюзія — ніколи! Toбi, Митьку, ще рано про це знати, але запам’ятати мусиш назавжди!
При цих словах мамка почали акуратно пакувати у валізу речі: сукні, рушники, кілька хустин…
— Ви, мамко, повертаєтесь до нас?! — радісно вигукнув я.
— Ні, дитино, я збираюся у далеку дорогу, — відповіли, тяжко зітхнувши мамка. — Тому і покликала тебе, аби попрощатись.
— Ви нас покидаєте?! — закричав перелякано я.
Мамка притьмом схопились, підійшли до мене, приклали до чола долоню і ніжно промовили:
— Заспокойся, Митрику. Ти маєш бути мудрим. Богонько і благодать з тобою.
Тут я одразу відчув, як неймовірно ніжне тепло від мамчиної долоні почало заповнювати мене. І побачив зримо, як три слова: Богонько, Благодать, Спокій тихо огорнули мене, як весна огортає дерево пахучим квітом. І всі ці три слова виглядали достоту, як Щастя. А Щастя, звісно усім, схоже на мамчину радісну посмішку і пахне веселим літнім дощем.
— А чому ви покидаєте нас? — запитав знову, але на цей раз тихо і спокійно.
— Я мушу… Мене чекає мій Учитель. Його час у цьому світі закінчився. Він повертається на свою далеку Батьківщину і має передати мені книгу. Це книга, де записана Доля кожної людини… навіть тих, хто ще не народився. І Доля людства теж до найменшої дрібниці, до травинки, до краплинки води розписана… «Одкровення Слова» книга ця називається.
В цей час із боку мукачівського військового аеродрому над Ловачкою пронеслась трійка літаків-винищувачів, оглушуючи ревом навколишні простори.
Мамка почекали, доки гуркіт стих і, дивлячись через вікно услід літакам, сказали:
— ти видиш, як люди готуються до війни. Прийде час, коли світ оволодіє такою зброєю, проти якої, буде людям видітися, немає у Вселенній сили, яка б їх поборола. І ніхто не знає, що досить одного слова, одного знака — і весь цей світ розсиплеться на друзки. Як розбите дзеркало… І ніхто навіть не встигне подумати про зброю! І все це є у книзі тій. І тепер її хранителькою маю стати я! Аж до того часу, доки не з’явиться на цій землі Володар, який правитиме за законами «Одкровення Слова».
Чесно зізнатися, я мало тямлю у тім, про що мовили мамка, але мене цікавило одне:
— А коли цей Володар з’явиться, ви повернетесь до нас, на Небесі, назавжди? — запитав я.
— Ніхто із смертних не відає, коли прийде Володар. А я?.. Так, як і дотепер… Я вас не покину… Ви будете постійно зі мною, а я — з вами.
Мамка закрили валізу, оглянули сумним поглядом помешкання і сказали:
— Картини всі залишаю тобі. Але пам’ятай: ніколи не смій їх нікому продати, або чужому подарувати. А тепер присядемо перед дорогою.
Ми присіли на лавицю. І тут я помітив, як на всіх мамчиних картинах зображення заворушились. Слова ожили і печально зітхнули.
* * *Випереджаючи час і події, із сумом зізнаюся: мамчині картини мені не вдалося зберегти.
Коли батько усвідомив, що мамка покинули нас і більше ніколи не вернуться, його пойняв великий розпач і безнадія. Весь час сидів на порозі хати і, затуливши очі долонями, повторював одне і те ж:
— Анцю, чого ти так вчинила? Я так тебе люблю, Анно моя, Анно!
А потім у потупілій свідомості зблиснула думка: у всьому, що сталося, винні дурні картини! Вони, саме вони, збаламутили голову жінці і звели її з праведного путі. Ця думка весь час підживлювала батька, викликаючи невимовну лють до всього того «панського», що заважає жити по-людськи простому чоловікові і баламутить світ. І якось у пориві гніву батько схопив сокиру і помчав в обійстя Наполійонів. І треба було статися — вдома якраз нікого не було. Батько вибив на колишній мамчиній половині хати двері. Далі зібрав усі картини, кинув серед подвір’я, облив керосином і підпалив.
Коли я примчав за підказкою Фіскарошки до діда Наполійона, посеред обійстя уже палахкотів вогонь. Від побаченого я занімів і дивився, як полум’я пожирає мамчині картини. Хоча ні!.. Полум’я було незвичним: рожево-голубого кольору, дуже спокійне, лагідне. І вогонь, бачилося, не спалював, не пожирав, а ховав у собі, у своїх рожево-голубих володіннях мамчині картини. І коли з очей зникло останнє полотно, із попелу багаття почали вилітати зграями дивовижної краси метелики. Очевидно схожі на ті, про які мамка колись розповідали панові Фийсі — що раз у тисячоліття народжуються. Метелики кольоровими табунцями випорхували із згасаючого багаття, злітали уверх, розносячи за собою божественно-запаморочливі запахи. І якщо до цього часу я міг визначити і порівняти з чимось, як гарно пахли мамчині картини, то пахощі,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Політ співочого каміння. Трилогія з народного життя», після закриття браузера.